INDHOLD

Forord – KLAPHATTEKAPLØBET

AFSTAND

NABOHJÆLP

ABDEL GÅR I SKOLE

HÅRDT ARBEJDE

OM BORDET

SKIK FØLGE …

ER DU SÅDAN MUSLIM-MUSLIM?

FLOT DANSK!

TERROR OG LAGKAGE

RACISMEKORTET

Epilog – DET FØRSTE SKRIDT IGEN

Klaphattekapløbet

Jeg var min families prøveklud i det danske samfund. Som førstefødt og storebror til tre søskende var alting første gang med mig fra den dag, vi landede i København i 1984. Flugten fra Libanon var slut, men rejsen var lige begyndt, og uanset om det var på et nordsjællandsk asylcenter med alle de andre udlændinge eller siden i en fynsk provins med alle de andre danskere, var livet fuldt af første gang: første madpakke, første børnefødselsdag, første forældremøde, første december. Vi prøver lige med Abdel, var devisen. Og fair nok, der var ikke andre førstefødte. I vores tidlige år i Danmark fik jeg stort set taget min danskhedsmødom på daglig basis. Med tiden blev det en ugentlig og senere måske kun en kvartalsvis foreteelse, men det har fulgt mig hele livet. Det lille prik, der fortalte mig, at jeg på mine eller familiens vegne havde overvundet endnu en forhindring og nu var et skridt tættere på at gennemføre missionen: klaphattekapløbet. En ongoing ironman for udlændinge i Danmark om at nå i mål som rød-hvid.

Nu kunne det være lækkert for mit ego, hvis historien om min opvækst og skolegang var historien om en kvik og god dreng, der trods indledende flugtknubs i livet vidste, at han var privilegeret, og at andre ikke havde det lige så let. En dreng, der forstod at række ud til dem, som kæmpede den samme kamp for at falde til og passe ind. Som omfavnede al anderledeshed, mest af alt sin egen, og gjorde det til en styrke. Men bare ærgerligt. Både for dig, hvis du troede det og nu bliver skuffet, og lidt for mig, fordi det ville have gjort denne bog lettere at skrive.

Min historie er om en dreng, der ikke havde noget større ønske end at passe ind i danskernes fællesskab og derfor brugte de fleste vågne timer på at få det til at lykkes. Teenageren, der var flov over sine forældres arabermad, og som søgte ind på journalisthøjskolen, mens han stadig gik i gymnasiet. Den unge mand, der gennem tv-skærmen tilkæmpede sig en plads i den bedste sendetid ude ved de kakkelborde, som politikerne hårdnakket påstår, danskerne sidder omkring. Alt imens debatten om udlændinge i Danmark nåede nye højder hos samme politikere. Jo højere de råbte i TV Avisen, des bredere smilede jeg, når studievært Tine Gøtzsche stillede om til Aftenshowet og spurgte min medvært og mig, hvad vi så havde på programmet i aften. Men på et tidspunkt indså jeg, at den debat også handlede om mig, uanset om jeg ville det eller ej. Jeg erkendte, at 30 års klaphattekapløb ikke havde nogen målstreg. Jeg måtte stemple ud af ræset og ind som araber.

Mens jeg skriver det her, oplever Danmark og resten af Europa en historisk flygtningestrøm. Mænd, kvinder og børn vandrede ind over grænserne ved Padborg og Rødby og ud på vores motorveje kun få måneder efter en valgkamp, hvor et flertal af de politiske partier ellers havde lovet, at de kunne bremse tilstrømningen. Uanset hvordan krisen ender – måske er den slut, mens du læser dette, eller den kan være i gang med uformindsket styrke – oplever Danmark i de her år en tilstrømning, som på nogle områder kan sammenlignes med dengang, palæstinenserne kom i firserne. Da vi palæstinensere kom. Og vi står ved en korsvej: Vil vi blive ved med at lade integrationsdebatten være polariseret af abstrakte diskussioner og aggressive meningsdannere? Eller vil vi tage integrationen ud af debatten og ind i hverdagen, hvor den hører til? Jeg håber på det sidste. Og jeg vil gerne bidrage til det.

Så her er min bog. Det er en bog om en arabisk families rejse fra Libanon over asylcenteret i Holte til Merianvej i Middelfart og Lærkevej i Ølstykke. Det er en fortælling om vores opvækst som førstegenerationsflygtninge i et Danmark, der forandrede sig undervejs. Om ønsket om at blive dansk på den rigtige måde. Forsøgene, misforståelserne, afslagene og succeserne. Om grundtvivlen om, hvornår man har gjort nok. Om det nogensinde lykkes? Men mere end noget andet er det en bog om hverdagen og om dem, der gik de ekstra skridt for min familie og mig. Vores naboer, lærere, arbejdsgivere og venner. For integration handler – undskyld klichéen – om mennesker og om den lille vilje hver dag. Integrationen har alt for længe været holdt i et jerngreb af politikere og debattører. Ingen fløj nævnt, ingen glemt.

Hvor taler du flot dansk! er ikke en pladderprivat bog og hverken et oprør fra ghettoen eller et blik bag sløret. Der er faktisk slet ikke nogen slør i min nærmeste familie. Har jeg så aldrig haft opgør med min familie? Selvfølgelig. Men ikke flere end mine jævnaldrende venner havde i deres teenageår, eller da de som voksne gik en lidt anden vej, end deres forældre havde forventet af dem. Så bogen er ikke endnu en barsk fortælling om store kulturforskelle og ditto ofre. Det sidste, vi har brug for lige nu, er flere betændte synspunkter eller politiske og religiøse partsindlæg.

Undervejs i bogen vil du blive afbrudt af klip fra min gøren og laden på de sociale medier. Du behøver ikke selv være en del af Twitter-ghettoen i Danmark for at forstå dem. Men som du vil kunne læse i første kapitel, blev alt det, der nu er resulteret i denne bog, kickstartet med en Facebook-opdatering, og siden da har dialogen på de sociale medier været en dybt integreret og uundværlig del af min daglige debatform. Fundamentet, faktisk, og en kæmpe motivation for mig, mens bogen tog form. Derfor giver det også mening at integrere det i den. Ikke mindst for at vise, hvordan nogle af mine erfaringer i fortiden kan knytte tråde til nutidige debatter og dermed på deprimerende vis illustrere, at vi ikke er blevet klogere, muligvis faktisk en lille smule dummere, siden min familie landede i Danmark. Ingen direkte årsagssammenhæng, forhåbentlig! Men også for at pippe et ydmygt håb om, at hvis vi erkender vores kollektive dumhed og retter fokus det rigtige sted hen denne gang, behøver fremtiden ikke se spor sort ud.

Mit ønske er at punktere myterne, kramme haderne og fokusere på det, der virker. Naboen, skolen, arbejdet, måltidet, familien. Vi har brug for hverdagsbilleder, ikke fjendebilleder. Så du har ikke købt en bog med de rigtige meninger, men med de gode råd. Både dem, jeg fik, og dem, jeg virkelig godt kunne have brugt. Uanset om du er i den familie, der prøver at finde vej i et nyt land, eller den nabo, der ønsker at hjælpe, men er i tvivl eller bange – så velkommen her.

Abdel Aziz Mahmoud

København, februar 2016.

Det skal blandt andet handle om mad og traditioner – og om, at man godt kan komme til jul, selvom man ikke spiser flæsk. Og at integration for nogle af os er en langvarig proces. 31 år skulle jeg være, før jeg stod i et dansk julekøkken.

Farvel til talismanen

Januar 2015. Formanden for Grimhøj-moskéen i Aarhus sagde i en dokumentar på DR, at han håbede, IS vinder i Irak og Syrien, og at vi får en islamisk stat i verden. Stor debat i Danmark som altid, når en eller anden imam-tosse slår en skid. Mens debatten var på sit højeste herhjemme, var jeg på ferie i Dubai. Over morgenmaden hørte vi dansk radio og så frem til endnu en dag, hvor de største beslutninger efter alt at dømme ville kredse om valg af strand, restaurant og endnu en højest/længst/hurtigst-seværdighed. Men så kom de lige midt i yoghurten. Ordene, som især politikere (på alle fløje) har sagt så mange gange, at de efterhånden er blevet en sandhed, ingen ulejliger sig med at sætte spørgsmålstegn ved længere. Denne gang var det en studievært på P3, og jeg citerer frit:

”Jeg synes, det er irriterende, at almindelige muslimer ikke tager afstand fra sådan nogle udtalelser. Vi har brug for, at de moderate siger fra nu.”

En af de første kommentarer, jeg faldt over, da jeg ville læse mere om folks reaktioner på Grimhøj-tossen.

Jeg ved ikke, hvorfor ordene ramte mig så tungt denne gang. Men det gjorde de. Bafff! Her sad jeg på ferie i De Forenede Arabiske Emirater, hvor jeg i sin tid var blevet født under mine forældres flugt til Danmark, og fik en direkte opfordring fra en tidligere kollega i den danske statsradiofoni: Abdel, du har aldrig hørt om den her imam, men han er dit ansvar. En hurtig rundtur på nettet bekræftede mig i den udbredte holdning.

Jeg kunne ikke bare smide mig ned på stranden uden at få det bearbejdet. Uden at få det ud. Så jeg gjorde det, som senere skulle vise sig at blive et fast reaktionsmønster for mig: Jeg skrev en Facebook-opdatering.

Omkring 100 likes skulle der normalt til, for at jeg syntes, bølgerne gik højt, men nu stak det helt af. Det kogte med opbakning og synspunkter og delinger. Og pludselig var der mails og telefonopkald og forsøg på direkte radiointerviews – det hele var så hektisk, at jeg glemte at stresse over, at jeg for første gang skulle i medierne med min egen holdning og ikke for at formidle andres som neutral journalist. Jeg var i fuld fart i gang med noget helt nyt. Jeg var en stemme i debatten. DEBATTEN. Den, jeg altid havde forsvoret, havde noget som helst med mig at gøre. Og kun få timer efter tikkede de første nyheder ind om skyderi i Paris’ gader. Alle var i tvivl og samlede nyhedsbrudstykker sekund for sekund. Attentat. Satiretegnere. Arabiske udråb. Terror. Død. Samme dag – men helt ny kontekst. Grimhøj var totalt glemt, nu var der Charlie Hebdo i breaking-bjælken. Is i maven nu! Mine synspunkter stod til troende. Jeg mente – og mener stadig – at jeg var lige så lidt forpligtet til at tage afstand fra terror i Frankrig som fra tossen i Grimhøj. Men blev det alligevel for alvorligt? Det var i forvejen et stort skridt for mig at blande mig offentligt, og i løbet af ingen tid ændrede bagtæppet for mit synspunkt sig radikalt. Skulle jeg trække stikket?

Et halvt år forinden – i sommeren 2014 – havde jeg skiftet job til Nordisk Film TV efter 10 år på og bag skærmen i DR. Med det skift var jeg også begyndt at dyrke de sociale medier mere. Fra skærmtrold med kontrakt på objektiv holdningsløshed til selvudråbt meningsdanner med speciale i alt, der kan rummes på 140 tegn. Indtil nu havde jeg ikke haft nogen særlig dagsorden eller strategi. Kommenterede løst og fast, blev lovprist af mange, blokeret af andre og havde en uforpligtende fest. Jeg havde ikke forestillet mig andet, end at det skulle fortsætte sådan. Fast job og lidt twitteri on the side. Men nu ramte jeg noget. Og det føltes som en skæbnestund. Jeg er jo journalist. Jeg er ham, der står på sidelinjen og kommenterer de andre. Jeg er en twitterfyr. Ham med de snappy comebacks. Jeg skal retweetes, ikke stå til regnskab.

Jeg trak ikke stikket. Efterspillet blev til satire. I en række videoer gik jeg ud og tog afstand fra alting. Til alle mennesker. Fra terror i Paris, fra imamen i Grimhøj, fra mavedans i Lalandia og det manglende juletræ i en boligforening i Kokkedal. Alt. Jeg gjorde det i Torvehallerne og i Amagercenteret i København, på Christiansborg, på gaden, på havnen. Til børn, pensionister, fiskere, politikere og ekspedienter. Overalt. Pointen var selvfølgelig at understrege det absurde i, at jeg som menigmand og alene på grund af min hudfarve eller religiøse baggrund skylder at forholde mig offentligt til andre menneskers galskab. Videoerne fik massiv opmærksomhed – og på DR2’s Facebook-side oplevede de en hidtil uset succes.

En af mange reaktioner på Tag Afstand-videoerne, som blev set af flere end 300.000 danskere alene på de sociale medier.

Og mens det var på sit højeste, ramte terroren Danmark. En gentagelse af Charlie Hebdo, bare tættere på. Igen stykkede vi forfærdet brudstykkerne sammen, som de tikkede ind: Krudttønden, tomme gader, Krystalgade, menneskejagt, skud, pressemøde, muslim, jøder, chok. Og med chokket fulgte en fornyet debat om muslimer, fjendebilleder, sammenhold og integration. Jeg var trådt ind i en debat, som blev ved med at udvikle sig, uden jeg foretog mig noget som helst. Og langsomt bevægede jeg mig fra satire og ironisk distance til alvor og holdning. Flere på de sociale medier udfordrede mig og fandt det problematisk, at jeg blandede mig politisk. Jeg tænkte: Hvor er det sindssygt, at dette emne har været på den politiske dagsorden så længe, at 179 parlamentarikere har taget patent på det! Er man virkelig politisk, hvis man mener noget om et emne, der har med måden, vi lever sammen på, at gøre? Eller omvendt: Er jeg tvunget til at holde kæft, bare fordi de voksne snakker? Efterhånden begyndte jeg at bruge mig selv og min familie mere. Vores historie og rejse: fra palæstinensiske flygtninge til en, ud fra alle politisk definerede parametre, perfekt integreret familie. Og jeg ramte noget igen, kunne jeg mærke. Dem i midten af debatten. Det store flertal, som også var dødtrætte af polariseringer og generaliseringer.

Men jeg kunne også hele tiden mærke noget andet: min egen modvilje og ambivalens. For jeg havde altid følt mig immun i den betændte udlændingedebat. Eller kæmpet for at blive det. Altid følt mig dansk. I hvert fald stræbt efter at blive det på den rigtige måde. Gået benhårdt efter en plads i flokken, så alt det lort ikke skulle handle om mig. Og som i en finale i Robinson Ekspeditionen stod jeg nu ved ø-rådet med den eftertragtede talisman, som man kan vinde i en af konkurrencerne og dermed undgå at blive stemt hjem. Jeg overvejede seriøst og helt frivilligt at smide min hårdt tilkæmpede immunitet væk. Det var en big deal. For det kom for mig ned til dette enkle og afgørende spørgsmål: Er jeg så alligevel ikke en del af jer? Mission not accomplished? Måske. I hvert fald smed jeg den væk. I løbet af det næste halve år stillede jeg op til hver en paneldebat, P1 og DR2 kunne stable på benene, kastede mig ind i samtlige Facebook-kampe og tweetede mig til en seneskedehinde-betændelse, som muligvis er blevet kronisk. Det var, som om 30 års assimilationsiver havde hobet sig op og nu eksploderede med modsat fortegn ud af mine fingre. Der var åbnet for hanerne, og mine followers var tørstige som bare fanden.

Mit første debatindlæg i sommeren 2015 om livet som ikke-særlig muslim i Danmark.

Mellemøsten tur retur

Disclaimer: Jeg er hverken Naser Khader eller Ulla Terkelsen, og du har ikke købt en selvbiografi. Min redaktør har godt nok sagt til mig, at bogen kommer til at stå i afdelingen for selvbiografier hos boghandleren, men jeg har altså ikke set hele verden, jeg har ikke haft et skjult alkoholmisbrug, og jeg afslører ingen store medieskandaler. Mit liv er simpelthen for middelmådigt og Middelfartagtigt til at blive kronologisk botaniseret ned i hver en milepæl og mærkedag (af andre end min mor), men samtidig vil jeg vældigt gerne have, at tingene giver mening. Så jeg tænker, at vi kan få kronologien overstået med en tidslinje, hvor jeg lige ridser de vigtigste highlights op. Så kan du altid bladre tilbage og få styr på by og årstal, når jeg for eksempel fortæller om en eller anden skøn skolelærer fra engang i halvfemserne.

April 1980

Min far og mor, Hamad og Souad, bliver forlovet i Libanon. De er begge børn af statsløse palæstinensere og er det således også selv. Man holder aldrig op med at være statsløs palæstinenser eller at blive behandlet derefter – det er Libanons version af det indiske kastesystem. Han er fra 1952, hun fra 1960.

1982

Min far har en kyllingefarm i det nordlige Libanon, og det var meningen, at mine forældre skulle gifte sig og bo der. Men på det tidspunkt (og i mange år før og efter) er der syriske besættelsestropper i Libanon, og min far får problemer med syriske soldater. De trænger ind på hans gård for at opbevare våben, de kræver at få mad, og de skyder derfra mod udvalgte mål. Min far klager til de lokale myndigheder, men det ændrer intet – situationen udvikler sig derimod til en slags besættelse af gården, og det påvirker produktionen. Han klager igen og ender med at blive truet på livet. En klage mere og du ryger. Med hjælp fra sin svoger, som skaffer hurtige udrejsepapirer, flygter han til Abu Dhabi i De Forenede Arabiske Emirater.

Privatfotos

Mine forældre ved farmen, før de flygtede. Hvis de ikke var flygtet, var jeg vokset op som landmandsdreng i Nordlibanon.

Juni 1982

Mine forældre håber, at situationen stabiliserer sig, og at de kan vende tilbage. Men som så ofte før i Mellemøsten går det lige modsat, og i juni måned invaderer israelerne Libanon. 22-årige Souad får derfor besked af sin mor om at pakke en taske og flygte fra bomberegnen i sikkerhed hos sin forlovede. Min mor flygter alene gennem Syrien – en flugt, som blandt andet inkluderer et pas gemt i pitabrød og smykker gemt i trusserne. Det håber jeg, hun selv skriver en bog om en dag. Hendes kærlighed til pitabrød skal vi dog nok komme tilbage til i denne bog.

19. august 1982

Souad og Hamad bliver gift i Abu Dhabi, og kun hans far, bror og to søstre var til stede. De var sammen, og de var i sikkerhed. Men som min mor i dag lidt lakonisk siger: Det var et bryllup, det var ikke en fest.

Privatfotos

11. juni 1983

Jeg bliver født i Abu Dhabi som det første af mine forældres fire børn og den eneste i søskendeflokken, der ikke er født i Danmark.

28. november 1984

I Abu Dhabi kommer min far i efterretningstjenestens søgelys, hvor man vil have ham til at udspionere derboende palæstinensere. Det ønsker han ikke, og situationen spidser til, så vi er nødt til at forlade landet. Vi ankommer til Danmark i november. Mine forældre ved intet om, hvordan man søger asyl, og bruger hele deres opsparing på at bo på hoteller i København, mens min far spørger sig for rundtomkring og prøver at banke noget business op samtidig. Vi bor i en periode i en Dansk Folkeferie-bolig i Karlslunde; det var heller ikke helt billigt.

1. februar 1985

På grund af den tilspidsede borgerkrig i Libanon og den usikre situation for min far har mine forældre mulighed for at søge om politisk asyl. Derfor flytter vi til asylcenteret Næsseslottet i Holte, og vi bor der, mens sagen behandles.

Privatfotos

Fordi jeg var den absolut yngste på asylcenteret, besluttede centerlederen at fejre min 2-års fødselsdag med maner. Der var danske og arabiske kager og live musik.

Privatfotos

Det er på asylcenteret, jeg får mit ar i øjenbrynet, der med årene er vokset. Til evigt minde om opholdet på Næsseslottet.

1. oktober 1985

Vi opnår asyl i Danmark og flytter på hotelværelse i Istedgade. Hotel Danmark, for at det ikke skal være løgn. Spørg mig ikke hvorfor, men sådan indlogerede man åbenbart flygtninge dengang, indtil der kunne findes en permanent bolig. Fra hoteller til teltlejre på 30 år …

Privatfoto

Ny i Nyhavn: mine forældre og mig på rundtur i København kort tid efter vores ankomst til Danmark.

12. november 1985

Vi flytter ind i et rækkehus i Greve Strand. Dagen efter bliver min lillebror Murad født.

1987

Min far får job som fjerkrækonsulent i Middelfart, og vi flytter ind på Merianvej. Det er det sted, jeg har boet længst tid i Danmark, så kald mig bare fynbo. Jeg startede i børnehaveklassen på Østre Skole og gik der indtil 7. klasse.

1994

Min eneste lillesøster, Yasmin, bliver født.

1996

Min far får job som datamanager hos Novo Nordisk, og vi rykker fra Middelfart til Ølstykke. Jeg starter i 7. klasse på Toftehøj Skolen.

1996

Min lillebror Nadim bliver født.

Juni 2002

Jeg bliver student fra Stenløse Gymnasium og HF.

Februar 2003

Jeg flytter til Aarhus og starter på Journalisthøjskolen.

Foto: DR

Mens jeg studerede, var jeg vært på DR’s ungdomsprogram 'Smæk for skillingen' sammen med Camilla Oxvig Misser.

August 2004

Praktik på DR Nyheder. Jeg bliver hængende i DR i 10 år, prøver alt fra radiovært og livereporter til nyheds- og studievært og redaktionschef.

Januar 2007

Uddannet fra Danmarks Journalisthøjskole.

2016

Denne snart prisbelønnede bog udgives og løser alle integrationsproblemer.

2017

Jeg går på pension og flytter tilbage til De Arabiske Emirater sammen med de andre danske migranter, der bor i parallelsamfund i Dubai i håbet om et bedre liv og flere velfærdsgoder.

Muslimsk nulsumsspil

Når vi nu er ved Dubai, så lad mig vende tilbage til P3’s afbrydelse af min yoghurt og dagen, da jeg meldte mig ud af klaphattekapløbet. Siden har jeg tænkt en del over ham imamen, Oussama El-Saadi hedder han, og over det fuldstændigt groteske i hele situationen. Der sad jeg tusindvis af kilometer fra Danmark i et arabisk land og fik smidt crazy fundamentalisme i hovedet. Ikke fra en oliesheik på gaden i Dubai, et af de mest globaliserede steder i verden. Byen, hvor man pynter til jul, Disney-style, og sælger svinekød i supermarkederne. Nej, det blev smidt i hovedet på mig hele vejen fra Grimhøj, 8220 Brabrand. Afstanden var enorm, og alligevel skulle jeg tage afstand. Oussama El-Saadi og Abdel Aziz Mahmoud var forbundne i et skæbnefællesskab som muslimer i Danmark. Hvad den ene gjorde, måtte den anden udligne. Wauw. Et fucking nulsumsspil for muslimer. Det gik op for mig, at jeg sad lige midt i alle integrationsproblemers bouillonterning. Den består af tre ting, kan jeg afsløre allerede her i første kapitel:

Punkt 1 har jeg ikke løsningen på, for jeg ved ikke særlig meget om fundamentalister ud over, at de findes og forstyrrer mig på min ferie. Punkt 2 er det, der provokerede mig til at gå i gang, når jeg nu alligevel var blevet forstyrret. Punkt 3 skal bogen her kompensere for. Lad mig prøve at forklare:

De usynlige usærlige

Som skolet journalist kender man nyhedskriterierne, som en imam kender sin koran. Altså de fede imamer, ikke tosserne, der tror, Allah elsker bomber. En god historie indeholder VISAK: Væsentlighed, Identifikation, Sensation, Aktualitet og Konflikt. Derfor ved vi også godt, at det er en kedelig ikke-historie, at der IKKE har været et skoleskyderi i USA, og at der IKKE har været en terrortrussel på Københavns Hovedbanegård i dag. Hvis det var nyheder, ville det være genialt for beskæftigelsen i journaliststanden, men ret så røvsygt for nyhedsforbrugerne. Hov vent ... :

Jo, jeg kender fuldt ud virkeligheden i avisindustrien. Men især som praktikant og nyuddannet journalist i begyndelsen af 00’erne havde jeg alligevel et par diskussioner med diverse redaktører om, hvorfor der ikke var flere positive historier om nydanskere. Jeg ville gerne vise flere danskere, at vi opførte os ordentligt og gjorde, hvad vi skulle. At valgannoncerne med indvandrerdrenge, der giver Danmark fuckfingeren uden for Højesteret efter en voldtægtsdom, ikke var hele billedet. Det var længe, inden DR forelskede sig i såkaldt constructive news – de positive historier, der ikke er båret af konflikt, og jeg måtte æde, at hvis de nyhedskriterier, jeg lige havde været til eksamen i, skulle stå til troende – ja, så gik den ikke. Det var og blev på alle måder en ikke-historie, at en muslimsk familie passede sit arbejde og tog sig godt af børnene. Og godt for det, erkendte jeg undervejs, for det er jo reglen, og nyheder er undtagelsen. Jeg blev overbevist og var det i en grad, så jeg prædikede det indtil for ganske nylig.

På et tidspunkt, da jeg stadig var tv-vært, deltog jeg i en paneldebat på et gymnasium, hvor en muslimsk pige efterfølgende rejste sig op og spurgte:

”Hvorfor ser vi dig ikke i Billed-Bladet? Hvorfor fortæller du ikke din historie og din baggrund? Vi har brug for at kunne pege på en rollemodel – alle os, der bliver mødt med fordommene.”

Hun fik hele smøren fra den fremmødte ekspert (mig):

”Min familie og jeg er ikke noget særligt. Vi er en gennemsnitsfamilie i Danmark og ikke en solstrålehistorie. Synes du selv, du fortjener at blive omtalt, fordi du går i gymnasiet og får en studenterhue? Det gør dine klassekammerater jo også. Hvis du skiller os ud fra mængden, går du ind på præmissen om og … bla bla bla.”

Men jeg har ændret holdning. Derfor punkt 3. Jeg og alle de andre første- og andengenerationsbørn knoklede røven ud af bukserne for ikke at være noget særligt. Hele vores opvækst har været et ræs mod den rigtige danskhed. Så I hørte aldrig fra os. Jo, vores naboer gjorde. Nærmiljøet, som vi gemte os i. Men offentligheden gjorde ikke. Når der blev talt om overrepræsentation af udlændinge i kriminalitetsstatistikkerne, tog vi en ekstra avisrute. Vi plagede os selv i stedet for at prikke jer på skuldrene. Vi var en ikke-nyhed, der kæmpede for at blive ved med at være det.

Jeg har ændret holdning, fordi vi er på et niveau i debatten lige nu, hvor der er mennesker, der reelt ikke tror, at sådan nogle som mig eksisterer. De har ikke gået i skole med mig eller haft mig som nabo og kollega. Mediebilledet handler om de kriminelle og om mønsterbryderne – yderpolerne. Derfor bliver vi, de usærlige, paradoksalt nok pludselig en undtagelse. På en falsk præmis, men dog en undtagelse. Gennemsnittet er blevet til undtagelsen. Som hvis du ikke kender nogen kontanthjælpsmodtagere og kun har set typer som Dovne Robert i fjernsynet – hvordan skulle du vide, at han ikke nødvendigvis repræsenterer flertallet? Det kan kun ændres med oplysning og eksempler. Og derfor skal usærlige nydanskere på en eller anden måde tegnes ind i landskabet igen – ikke for at blive forherliget som mønsterbrydere, men for at neutralisere dagsordenen.

Jeg ved selvfølgelig godt, at de gode historier bliver fortalt. De der søde historier om en eller anden 7-Eleven-ansat fyr med indvandrerbaggrund, der hjælper en enlig mor hjem med hendes syge datter, da det sidste regionaltog er gået. Den muslimske menighed fra Hvidovre, der hvert år rydder op på Rådhuspladsen i København efter de andres nytårsaften. Men når jeg under et af mine foredrag holder et billede op med en positiv historie og beder folk fortælle mig, hvad den går ud på, kan færre gengive den, end når jeg derefter gør det samme med et billede af den kriminelle Levakovic-familie, som formiddagsaviserne kørte kampagne om. Det er ligesom blandingsforholdet i saftevand. For hver eneste del grum historie skal der fire dele håbefulde og optimistiske til for at opveje dem. Og lige nu er tilfældet det modsatte.

Vi husker de historier, der fylder, chokerer og splitter. Vi husker historierne om det nedpillede juletræ i en boligforening i Kokkedal. Om tandlægen, der hellere ville være på kontanthjælp end at arbejde i et supermarked, der solgte svinekød og alkohol. Hvorfor? Selvfølgelig fordi det er problematisk og ekstreme undtagelser. Men også fordi der er en konflikt, som pumpes og dyrkes. Fordi politikerne lader sig æde råt, symptombehandler med dugfriske love og lader sig bruge som harme kilder, selvom de i andre sammenhænge fuldstændigt ”afviser at lovgive på enkeltsager”.

Før valget i 2015 havde Politiken en undersøgelse, der viste, at danskerne tror, at der er langt flere muslimer i landet, end der i virkeligheden er. Og DR's faktatjek-program Detektor gennemførte i september 2015 en undersøgelse, der viste, at en stor del af befolkningen mente, at 46-48 procent af de syriske flygtninge befandt sig i Europa. Sandheden var på det tidspunkt 6-8 procent! Lad os nu bare være ærlige. Det tror vi ikke, fordi det vrimler med velintegrerede muslimer i skønne haveprogrammer og i Den Store Bagedyst. Vi tror det, fordi forsiderne, overskrifterne og debatten fokuserer på problemerne og truslerne.

Så hvad er løsningen her, og hvorfor fortæller han ikke snart nogle skønne historier om sin velintegrerede, ikke-tørklædebærende mor? Fair nok, jeg hører dig. Mit forslag er: Lad os indføre en midlertidig suspension af nyhedskriterierne om konflikt og sensation. Bare i en seks måneders testperiode. Masser af historier ligner min families. Vi er ikke breaking news, men udlændingedebatten i Danmark har akut behov for boring news. Og nu stiller jeg om til mor.

Falafel over ligusterhækken

Vores første rigtige bolig i Danmark var et rækkehus i Greve Strand, som vi fik anvist i 1985 efter opholdene på Næsseslottet og Hotel Danmark. Dagen efter vi flyttede ind, gik vores familie fra tre til fire, da lillebror Murad blev født, så på kort tid var der vendt op og ned på vores liv: nyt land, nyt sprog, nyt hjem, nyt barn. Og nyt job, i øvrigt, for min far havde lige fået et halvt års vikariat som forskningsassistent på Landbohøjskolen.

Til at begynde med gik min mor hjemme med to små drenge, uden sprogfærdigheder, og set udefra var der på mange måder lagt i kakkelovnen til den klassiske kvinde-integrationskatastrofe; den etniske minoritetskvinde, som tusser rundt alene i sit eget lille parallelsamfund og ser MBC (Middle East Broadcasting Center) gennem burkasprækken. Min mor passede bare ikke helt ind i den ligning – eller i en burka, for den sags skyld. Hun slæbte i stedet Murad og mig med ind til København, hvor jeg kom i Dansk Flygtningehjælps børnehave, som hun også selv blev frivillig i, når hun ikke tog undervisning på deres sprogskole.

Privatfoto

Min mor og andre sprogskoleelever i den tilhørende børnehave. Hun har min lillebror på skødet og mig ved siden af.

Det var dog stadig et isoleret liv som sprogafkoblet deltidsalenemor i et helt nyt kvarter uden familienetværk og venner, og hvis man kender min mor, vil man vide, at hendes natur er den stik modsatte. Hun fik det råd af en underviser på sprogskolen at gå rundt på vejen og invitere naboerne på kaffe. Det ville være en god måde at få trænet alt det, hun lærte i sprogskolen, at tale en masse hverdagsdansk. Ikke at det nogensinde har været fremmed for min mor at drikke kaffe med folk, tværtimod. Men underviseren vidste nok godt, at det ikke var helt let i Danmark. Så den gode Souad travede forhåbningsfuldt ind til vores nærmeste nabo, som ovenikøbet havde fået et barn for nylig – det var en oplagt anledning, og hun havde en gave med. Naboen blev da også glad for gaven, så min mor spurgte, om hun ikke havde lyst til at drikke en kop kaffe en dag. Men det var naboen ikke interesseret i, og det blev min mors første nederlag i Danmark. Måske lyder det langt ude, for mine forældre havde levet som nomader i landet i et år uden at ane, hvordan deres fremtid så ud. De havde boet på asylcenter, og hun havde født et barn i det nye land uden at kunne sproget. Alligevel var en nabos afvisning og en lukket dør det største chok hidtil.

Det er ikke til at vide, hvilken forskel det ville have gjort, hvis naboen havde sagt ja. Havde min mor lært sproget lidt hurtigere? Fået et job tidligere? Jeg aner ikke, om naboen bare ikke kunne overskue det eller havde en virkelig dårlig dag. Min pointe er ikke, at naboen var et dumt svin, og min mor et stakkels offer. Men de er sgu så skrøbelige, de første forsøg. Den udstrakte hånd, som bliver afvist eller aldrig givet. I forvejen var min mor overrasket over, at kontakten ikke var sket allerede, for i Libanon ville det være kommet helt af sig selv. Folk på gaden ville ikke kunne lade være med at stikke hovedet nysgerrigt ind hos nye naboer. Og afvisningen hos de danske bremsede hende i hvert fald så meget, at hun ikke havde tænkt sig at forsøge igen. I det hele taget har mine forældre aldrig nævnt noget særligt fra vores tid i Greve Strand. De passede sig selv, deres børn, arbejde og danskundervisningen.

Da vi året efter flyttede til Middelfart, hvor min far endelig havde fået fast job som fjerkrækonsulent, skulle kaffeforsøget gøres igen, selvom min far faktisk frarådede det:

”Har vi ikke prøvet det én gang? Du bliver bare skuffet.”

Men Souad insisterede, og de første, der fik et bank på døren, var Edna og Erik, vores naboer på Merianvej. Og heldigvis for min mor og for os og for rigtigt meget siden, ville Edna vældigt gerne drikke den første af mange kopper kaffe. Åh Edna, altså. Hun duftede af mormor (og med mormor mener jeg den der Niveacreme i en blå, rund bøtte), og hun var vel godt 50 år, da vi lærte hende og hendes mand at kende.

Edna og Erik arbejdede begge to hos NKT i Middelfart – en stor produktionsvirksomhed, der laver søm og skruer og bolte. Han var afdelingsleder, og hun arbejdede i administrationen. De mødte klokken seks om morgenen og fik fri igen klokken to om eftermiddagen. De var dermed tit hjemme efter skoletid, og så var der gang i kaffekopperne enten hos dem eller os. Deres børn var store – Klaus var flyttet hjemmefra, og Gitte gjorde det, mens vi boede der – så jeg tror, de nød at have et ungt par med børn på den anden side af hækken, mens de ventede på, at der skulle komme børnebørn. Og det var spændende, at vi var fra et andet land. Husk på, at det var i provinsen i midt-/slutfirserne – parallelsamfund, Den Korte Avis og Det Gule Danmark var slet ikke opfundet endnu.

Engang kom Edna ind til os gennem hækken – vi havde et hul, man kunne snige sig igennem, så vi ikke skulle hele vejen ud på gaden, når vi skulle ind til hinanden – for at høre, hvad i alverden det var, der duftede så fantastisk fra vores hus og helt over i hendes køkken. Det var falafel, kunne min mor forklare, mens hun anrettede en tallerken til Edna, der allerede havde sat sig ved køkkenbordet; hun havde da lige godt aldrig smagt noget SÅ lækkert før! Så da Edna senere på året holdt fødselsdag, måtte tarteletterne se sig udmanøvreret som forret, og min mor accepterede med stolthed dobbeltrollen som delvis gæst, delvis kok. Jeg har altid været vild med den historie. Falafel forcerer ligusteren, og sød duft opstår. Sværere er det ikke, og mad er altid en sikker samtalestarter.

Hårfjerning er åbenbart også. I hvert fald viste det sig, at Gitte, Edna og Eriks datter, døjede lidt med uønsket hårvækst, og er der noget, vi arabere har erfaring med, så er det hårmængder og deres afskaffelse. Hvis jeg nogensinde kom med i Luksusfælden, ville programvært Mette Reissmann helt sikkert se stramt på mig hen over læsebrillen, mens hun afslørede den alarmerende budgetpost for ryg-voksning hos Mens Room. Og hun ville være tilsvarende begejstret for min mors omkostningsbevidste og hjemmelavede sukkervandsblanding til samme formål – det var Edna med datter også. Så efter et par hjemmedemonstrationer hos os fik produktet plads ved siden af Niveacremen i nabohuset.

Min mor elskede til gengæld, at Edna var sådan en ordentlig, moden dame. Deres hjem var rent – det nævner min mor som den første kvalitet ved folk eller steder:

”Ja, de bor så rent ...”

”Det var godt nok et rent hotel …”

”Sikke en ren lejlighed, du har købt dig …”

Og Edna og Erik havde ”styr på tingene”, som min mor formulerer det. De havde opdraget deres børn godt, de smilede til folk på gaden og den slags. Det betød meget for hende at kende nogle danskere, som var ordentlige. Min mor var stolt af det og følte, at det kompenserede for alt det, vi manglede. Ikke at vi som sådan var uordentlige, men vi var bagud på point i årene i Middelfart. Huset havde mine forældre lige præcis råd til med et lån fra min farbror i Qatar, og nu skulle det afdrages hurtigst muligt på én indkomst – som ovenikøbet røg efter kort tid i Middelfart, men mere om det senere. Møblerne var genbrug, tøjet ofte det samme, og sproget konstant op ad bakke.

Edna lærte min mor om alt fra duge, stearinlys og servietfoldning til at sidde i solen med en sirligt udformet krans af sølvpapir under hagen, så solen kunne skinne dobbelt op i ansigtet. Mens Erik hjalp min far med at beskære roserne, sad damerne der og brankede, og det var helt genialt for min mor, som var træt af, at vi blev lysere, ja faktisk sådan lidt gullige i huden af at bo heroppe i det solfattige nord. Lige på det område var der ingen ambitioner om at ligne alle andre på vejen, for karryfarven var en konstant frustration for hende. Men det blev så alligevel på en meget dansk måde, for var der noget, man elskede dengang i firserne, var det solbadning uden skyggen af beskyttelse. Hudkræft, schmudkræft. Så længe, jeg kan huske, har hun smurt sig ind i litervis af olivenolie, når forårets første solstråle ramte Danmark. Man kunne nærmest stille sit ur efter det: Hvert år kunne man se en skinnende, olieret og glat araberdame ligge og friturestege sig selv i håb om at komme tættere på den genkendelige daddelbrune teint, hun savnede. Det er stadig den dag i dag de manglende soltimer, der er hendes største aversion mod dette land. En kold novemberdag kan hun sidde i sin sofa og tale om, hvor skønt det ville være med et hus i Alanya eller Costa del Sol. Men måneder senere kan du høre hende kåre den danske sommer som den bedste i verden:

”Tilpas lun og lang.”

På den måde matcher hendes vejr-vægelsind jo alle andres, og hun og Edna var helt på bølgelængde. Om olivenolietricket blev givet videre til Edna, eller om hun bare holdt sig til Nivea’en, tør jeg dog ikke sige.

Hvor var det dejligt simpelt dengang i firserne, hvor ingen endnu havde opfundet parallelsamfundene.

Jeg syntes også selv, at Edna var en fin dame. De virkede rige på mig, selvom jeg kan regne ud i dag, at de har været en helt almindelig middelklassefamilie. Men når jeg besøgte dem i deres toetagershus, var der altid kager, jeg aldrig havde set før, og deres hjem var fyldt til bristepunktet af klassiske, danske designmøbler og alt muligt skinnende nips. I det hele taget var ældre damer i høj kurs, især hos min mor, også dem, der var noget ældre end Edna. Vi havde en genbo, som holdt kaffeslabberaser med en masse andre damer, og på et tidspunkt blev min mor inviteret med, selvom hun var 30-40 år yngre end dem. Når jeg spørger hende i dag, hvorfor hun gad det, kan jeg høre, at det var noget af det samme, der tiltrak hende ved Edna. De var pæne og ordentlige, lærte hende at strikke, bage og dække et dansk kaffebord. Og det giver mening. Min mor var ung og uden sin mor og søstre. Hun var på mange måder enormt alene. Jeg er ikke fan af ghettoer, hvis de resulterer i kriminalitet, misrøgt og had. Men jeg har intet problem med at forstå, hvorfor folk rykker sammen med naboer, der ligner dem. Sagen er jo bare: Udlændinge rykker ikke ind i Mjølnerparken og Gjellerupparken, fordi de hader Danmark. De flytter dertil, fordi de får det anvist. Jeg tør ikke garantere, at min mor ikke havde haft andre arabere som førsteprioritet, hvis der havde boet nogen i vores kvarter. Det er bare en lille smule lettere at drikke kaffe med folk, som kan bede om sukkeret på ens eget sprog. Men der var ikke andre, og hvor er jeg lykkelig for det.

Privatfoto

Bortset fra farmen i Libanon havde min far aldrig boet et sted med have. Så på Merianvej lærte han sig selv al havearbejdet. Hvis naboerne altså ikke blandede sig med erfaringer og råd. Det er min lillebror og mig i forgrunden.

Sol på brysterne

Edna og Erik var vores naboer til den ene side i al den tid, vi boede på Merianvej, og på et tidspunkt flyttede Pia og Preben ind i nabohuset til den anden side. De var på nogenlunde samme alder som mine forældre og havde fire børn – jep, du læste rigtigt, en kernedansk familie, der havde 100 procent mere afkom end en arabisk. Rune og Kari var Pias børn fra et tidligere ægteskab, og Bjarke og Kåre, som var lidt yngre end mig, havde de fået sammen. Pia var sådan en larmende og sjov dame. Et ekstrovert sludrechatol, men også meget bestemt. Sådan en, der konkluderer sin talestrøm med sætninger som:

”Jamen, sådan har jeg det altså bare, og så ka’ du li’ det eller la’ vær’!”

Preben var lidt under tøflen, tror jeg godt, man kan tillade sig at sige – energien og beslutningskraften var i hvert fald ulige fordelt mellem dem. Og de var de totale modsætninger til den midaldrende harmoni og de klassiske kønsroller ovre hos Edna og Erik. Hvis der findes en gud, som sidder og fordeler naboer til folk, skylder min familie ham stor tak for både de naboer, vi fik, og for rækkefølgen, vi fik dem i. Havde Pia og Preben boet der først, var det helt sikkert også blevet et kæmpe ”ja tak” fra Pia til min mors kaffeinvitation, det er ikke det. Spørgsmålet er bare, om min mor havde været klar til det? Selvom hun har et ret åbent sind, føler jeg mig overbevist om, at den gradvise indfasning med servietfoldning og solbadning hos Edna var helt rigtigt set af naboguden. Efter nogle år var hun om ikke klar, så i hvert fald bedre rustet til Pias bryster på græsplænen. Sådan solbadede man nemlig på den anden side af hækken. Hvor har jeg i det hele taget set mange af mine kammeraters mødres bryster mange gange. Jeg har aldrig set min mors.

I 2010 efterlyste Dansk Folkeparti bare bryster i filmen Et liv i Danmark, som skulle vises til indvandringsprøven for udlændinge, der ville her til landet. Partiets selverklærede mål var at skræmme fundamentalister væk, og her kan jeg så måske godt have min tvivl. Jeg mener, hvis man er villig til at skære halsen over på vestlige journalister med en sløv brødkniv og lægge en video af det op på YouTube, så klarer man nok også en boobie eller to. Men bortset fra det er tanken om at forventningsafstemme på kulturfronten superfin. Hvor kunne det bare være fedt, hvis det skete mellem naboer i stedet for gennem videoer, og hvis det handlede om at integrere i stedet for at afskrække. For det er langtfra alle udlændinge i Danmark, der har været velsignet med samme gradvise indfasning som min mor. Både hvad bryster og så meget andet angår. Min mor valgte at sidde med det åndssvage stykke sølvpapir under hagen i solen sammen med Edna. Hun syntes, det var sjovt og hyggeligt og en skæg, dansk ting, som på en ufarlig måde gjorde hende til en del af et lille fællesskab. Hun valgte til gengæld ikke at lægge sig topløs på græsset sammen med Pia. Det, syntes hun ikke, var specielt sjovt og hyggeligt, så hun gjorde nogle andre ting med Pia, og ingen var sure eller fundamentalister af den grund. Tænk, hvis vi ikke fyldte handlinger så meget med værdier og vilje til det ene og det andet – helt ærligt, det virker sgu da så tilfældigt. Bare bryster er dansk, siger vi så til hinanden. De er indbegrebet af vores frisind og bare helt vildt antiautoritære, som de ligger der og strutter. Ja, og det er også dansk og antiautoritært at være ligeglad med trafiksikkerheden og cykle uden cykelhjelm med blæsten bølgende gennem håret på en dejlig sommerdag. Men det har åbenbart ikke samme ideologiske værdi og skal ikke i nogen video om danskhed. Tænk, hvis alle udlændinge, der kom til Danmark, lærte om landet af en nabo i stedet for af en politiker. Så blev det kontekst i stedet for konflikt og praktik i stedet for paroler.

I dag arbejder min mor frivilligt med at hjælpe nye flygtninge på plads i samfundet og er selv blevet en slags ”nabo”. Hun møder hele tiden vrangforestillinger om Danmark.

”Hvad hedder den dag, hvor alle danskere er nøgne?”

Det havde en lettere foruroliget, syrisk flygtning hørt om et sted. Til det kunne hun med stor autoritet i stemmen forsikre ham, at den dag ikke findes – danskerne elsker bare at få sol på brysterne.

Min ekstra voksne

Naboen over dem alle var ikke engang ”vores rigtige nabo”. Inger Margrethe Jørgensen boede i den anden ende af Middelfart, men hun havde alle de bedste naboers kvaliteter og lidt til. Mange børn har en eller flere voksne ud over deres forældre, som får en særlig plads i deres barndom, og min ekstra voksne var Inger Margrethe. Hun var lærer på Strib Skole og siden sognemedhjælper i Kolding, gift med Kurt og mor til tre. Vi lærte hende at kende, kort tid efter at vi var flyttet til Middelfart, og hun siger selv i dag, at hun tydeligt kan huske første gang, hun mødte os. Det var en sen aften i gågaden, hvor mine forældre kom gående ”i deres lyse cottoncoats med Abdel i hånden og lille Murad i klapvognen”. Der var stort set ikke andre indvandrere i byen i de år, så ”de så jo lidt fremmede ud, de smukke unge mennesker”. Hun hilste på os, for sådan er hun, og mine forældre hilste igen. Og det var det. Senere – og uafhængigt af de høflige nik i gågaden – begyndte jeg at lege med hendes yngste søn, Lasse, som begyndte i min første klasse, og i forbindelse med diverse henten og bringen af børn faldt de voksne i snak. Første gang var ved hækken, en dag Inger Margrethe skulle hente Lasse. Det var svært at tale sammen, fordi min mor stadig næsten ikke kunne sige noget på dansk, så de måtte slå over i engelsk. Siden blev det så ved trappen og til sidst inde i sofaen. Helt standard, helt ordinært – en relation, der stille og roligt udviklede sig. Alligevel har Inger Margrethe og hendes familie altid stået for mig som noget ekstraordinært. Som særligt kærlige og rummelige mennesker, der havde et ekstra overskud til os, de fremmede. Jeg ved ikke helt, hvorfor jeg har det sådan, altså bortset fra, at de virkelig VAR rummelige og havde overskud. Måske havde vi bare ekstra brug for noget, som egentlig var almindeligt og ret let at give os. Hun har i hvert fald på en eller anden måde altid stået for mig som porten ind til det danske samfund. Det grundtvigianske hjem med klaver, bogreoler, jul og kaffe, hvor jeg begyndte at komme efter skoletid og i weekender. Når jeg var hjemme hos Lasse, gav Inger Margrethe mig bøger med hjem, og jeg har altid troet, at det var, fordi hun syntes, jeg havde brug for at blive bedre til dansk. Men da jeg mange år senere spurgte hende om det, sagde hun:

”Nej, nej, du havde ikke specielt brug for hjælp, det var bare, fordi jeg kunne se, at du havde knækket læsekoden.”

Wauw. Det er det, jeg mener med den ekstra voksne. Jeg havde simpelthen et menneske i mit liv, som så mig og så, at jeg havde knækket en kode, jeg selv ikke anede, fandtes. Mine forældre vidste det heller ikke, hvordan skulle de? Så hun fodrede mig fra bogreolen, og jeg åd det hele.

Med tiden blev hun min mors veninde, og vi to familier begyndte at invitere hinanden hjem. Inger Margrethe var (og er) sådan en, der skraldgriner højt og hjerteligt:

”Ha ha ha ha!” Altid efterfulgt af et retorisk: ”Har vi det ikke hyggeligt?!”

Min mor beskriver det som en latter, der giver styrke til folk. Første gang, Inger Margrethe skulle invitere os til aftensmad, spurgte hun min mor, om de drak rødvin. Min mor svarede:

”Jeg drikker ikke rødvin. Men min mand drikker.”

Inger Margrethe:

”Ha ha ha ha! Min mand drikker!”

Altså som i alkoholiker. Og så forklarede hun min mor, hvordan det hang sammen. For hende var sproglige og kulturelle misforståelser ikke en barriere eller noget akavet, som man blev forlegen over og helst skulle forbigå i tavshed. Det var en mulighed for et grin og en snak. Når man tør grine højt af sprogspasserier, så er man ikke underlagt et misforstået hensyn til den andens skrøbelige følelser. Man lægger ikke bånd på sig selv, men griner med hinanden. Fuck, hvor burde vi grine mere med hinanden. Det var derfor, hun var så let at være sammen med.

Privatfoto

Inger Margrethe og min mor sammen med Inger Margrethes ældste søn og min lillebror.

Forskellige økonomiske situationer var heller ingen hindring for vores familier i at være sammen, man måtte bare være kreativ. Min far var arbejdsløs i en lang periode, og der var ikke råd til noget som helst ud over det helt basale. I en vinterferie havde Inger Margrethe set, at de viste gratis film henne i Middelfart Bio & Café. Hun tænkte med det samme på os, og at det kunne være sjovt at lave en aktivitet, hvor man slet ikke brugte penge. Så min mor poppede popcorn hjemmefra (til to familier), som vi tog med i fryseposer ind til den gratis film med Olsen-banden. Filmen var helt klart sekundær for mig i forhold til oplevelsen. Min første biograftur. Forventningen på vej derind, bløde, røde sæder og et kæmpelærred. Mørket, der gjorde det hele ekstra spændende og eksklusivt. Men det allervigtigste: Jeg foretog mig noget, andre børn også gjorde! Og så kan jeg huske den her stemning af, at det var et sjovt projekt og lidt af en mission SLET ikke at bruge nogen penge. Hvor er det bare godt set, og hvor burde folk med en pædagogisk uddannelse få en kæmpestor medalje for at tænke sådan. Vi legede os igennem noget, som med en anden ved roret end Inger Margrethe lige så godt kunne have handlet om skam og stigmatisering. Cirka 25 år senere kom en anden Ingers biograftur med araberdrenge, der smed slik og ikke ville sænke skuldrene, til at handle om netop det, og det blev til en af de mest læste Facebook-opdateringer i Danmark nogensinde. Hvis min Inger havde lige så mange følgere på de sociale medier som Inger Støjberg, ville hun kunne fortælle en historie om det modsatte af løftede skuldre. Hun ville beskrive to drenge, der åd hvert popcorn råt og følte sig lidt mere danske derinde i biografmørket. Og selvom vi siden skiftede de hjemmeristede snacks ud med slikposer, har vi altså aldrig smidt med det!

Hårfjerning for servietfoldning

Man kan hævde, at min mor og vores familie i det store og hele var eksemplariske og integrationsparate muslimer. Vi ville lære om den nye kultur, var nysgerrige og sugede til os af al den nabohjælp, vi kunne få. Vi var konstant bevidste om vores eget økonomiske, sproglige og adfærdsmæssige underskud. Og masser af mennesker – politikere, Facebook-debattører, venner og bekendte – har da også i tidens løb forsikret mig om, at det ikke er MIG, de taler om.

”Din familie er fantastisk, I ville jo gerne integreres. I har gjort ALT det rigtige. Problemet er fundamentalisterne og parallelsamfundene.”

Mja, måske. Men min mor gav op i Greve Strand, og min far var ikke specielt interesseret i naboerne, da vi kom til Middelfart. Hvis der havde været palæstinensere i huset ved siden af Edna og Erik, havde vi nok valgt dem først. Og havde Edna sagt nej til kaffe, hvad så? Jeg tror på, at ingen som udgangspunkt ønsker at ende i en ekstremistisk og hadefuld sekt eller en fattig og isoleret ghetto. At alle mennesker som udgangspunkt ønsker fred og fællesskab, og at resten er valg og fravalg formet af omstændighederne. Men min pointe er, at mine forældre under andre forhold kunne være kommet til at træffe anderledes valg. At en afghansk kvinde ikke nødvendigvis bærer burka for at signalere afstand. Måske vil hun også gerne drikke kaffe, selvom det kan være svært at se? Jeg tror simpelthen ikke på, at man som udgangspunkt enten er integrationsparat eller ej. Jeg tror på den lille forskel og den lille vilje i hverdagen. Og så tror jeg to ting mere, som kommer her:

For det første kan jeg ikke huske, at vores naboer mødte os med et krav om at give slip på det, vi kom fra. Det var ikke et enteneller, hvor falafel skulle skiftes ud med frikadelle, for at integrationen var fuldbyrdet. Interessen var gensidig. Det trættende ved integrationsdebatten i dag er, at den har en tendens til kun at gå en vej. Jeg siger med vilje integrationsDEBATTEN, ikke integrationen, for jeg tror, at debatten ofte befinder sig på et helt andet niveau end den praktiske hverdag. Men hvad nu hvis den bedste forudsætning for at tage imod er, at man ikke føler sig tvunget til at give slip? Tænk lige over det. I hvilke andre tilfælde i livet er det en god forudsætning for overskud og imødekommenhed, at man bliver frataget noget først? Hvad er det for en endimensionel forestilling om, at der skal skabes et hul, før noget andet kan proppes ind? Hvad nu hvis min mors interesse for det danske kagebord blev stærkere af, at duften af falafel pirrede Ednas næse så lifligt den dag hen over en liguster på Fyn? Respekt avler respekt, og tryk avler modtryk; det burde være banalt at sige det.

Inger Margrethe har fortalt mig, at min far en dag skulle lære hende om EDB, som det jo hed dengang i starten af halvfemserne, da hele Danmark fik computer. Hun var nervøs og slet ikke sikker på, at hun nogensinde kunne lære alt det, der var på tastaturet.

”Jamen, Inger Margrethe, du skal jo ikke kunne det hele, du skal kun kunne det, du skal bruge,” beroligede min far.

Så introducerede han hende til det, der var vigtigt for hende. Kanon! Inger Margrethe behøvede ikke at tage den efteruddannelse til datamanager, som min far brugte sin arbejdsløshedsperiode på, for at kunne lære at værdsætte en computer. Og hun behøvede ikke at glemme alt, hvad hun vidste om skrivemaskiner og foodprocessorer, for at der var plads i hjernen til noget nyt.

For det andet – og apropos min fars EDB-undervisning – må vi gøre en bedre indsats for at skabe ligeværdige relationer. Al den integrationssnak bliver så projektgjort, og det har til dels noget at gøre med, at integration rundtom i landet er bundet op på en masse projekter og puljer i kommuner og organisationer. Men vi skal være hinandens naboer, for pokker, ikke hinandens projekter. Min familie modtog ikke almisser. Vi havde det svært med sindssygt meget, men vi blev ikke set på som stakler af vores naboer. Vi VAR ikke stakler. Vi kunne hver især bruge hinanden til noget, og det er vel o.k., at det er en slags forhandlingssituation? Som når børn leger købmand: Hvad har du at sælge, og hvad kan jeg tilbyde for det? Hårfjerning for servietfoldning – top og håndslag på det! Alt sammen selvfølgelig båret af en oprigtig interesse og empati, men intet forhold kan overleve, hvis den ene part permanent er den svage. Man kan i en periode og uanset hudfarve være nødt til at række hånden op efter hjælp, men i længden er det rarest at nøjes med at række hånden frem. Og så skal vi igen have fat i Inger Margrethe, min ekstra voksne og kloge dame. De plejede at låne avisen til min far, når de selv havde læst den – klassisk naboting. En dag, da hun kom med en ny stak, sagde han til hende:

”Det er meget mærkeligt med den avis. Der står én holdning på forsiden og en anden på næste side. Jeg kan altså ikke finde ud af, hvad den avis mener.”

Så fik de en snak om det og om forskellen på frie medier i Danmark og propagandamedier i Libanon.

En anden dag så vores familier nyheder sammen hjemme hos os, og der blev vist nogle skrækkelige billeder fra krigen i Libanon. Inger Margrethe kunne ikke forstå, at mine forældre ville lade os børn se det – og min far kunne ikke se, hvad problemet var. Vi så det jo ikke alene, men sammen med voksne, som kunne forklare billederne. For ham var det mærkeligt ikke at vise sine børn, at det også var en del af virkeligheden.

”Hvor lærte din far mig dog meget,” siger hun til mig i dag.

Muslims For Middelfart

Det er helt umuligt at overvurdere betydningen for en nydansker af at vokse op i provinsen – i hvert fald dengang, Murad og jeg gjorde det. Vi var stort set de eneste med en anden etnisk baggrund, og selvom det gav os masser af issues og mavepine undervejs, skærpede det også vores sanser udad mod det nye samfund. Jeg er så taknemmelig for, at jeg blev fynbo i stedet for københavner, også selvom det helt sikkert havde været lettere for især mine forældre at have flere arabere, palæstinensere og muslimer i nærmiljøet de første år. Og her er det mest vanvittige: Da regeringen i 2015 annoncerede den store udflytning af statslige arbejdspladser til provinsen, og alle talte om, hvor svært det ville være at få medarbejderne til at flytte med, hvad så? Så lavede de sgu en task force i Sønderborg, som skulle hjælpe de udflytningsramte i deres nye miljø. You heard me, en TASK FORCE. En enhed, simpelthen, bestående af eksilkøbenhavnere ville stå klar med støtte, vejledning og huskelister til, hvordan en kjøwenhavner opfører sig i Sønderjylland. 19-Nyhederne havde et indslag med alle mulige damer fra København, som nu boede i Jylland og med alvorlig mine forklarede, hvor svært det kunne være at falde til, hvis man ikke kendte koderne og jargonen i sit nye nærmiljø. Man skal lede længe efter et større first world problem – og man vil stadig ikke finde det.

Min families task force? Det var Edna og co., helt uden at de vidste det. Det stod og faldt med Ednas kaffe- og falafeltrang, og så byggede vi på derfra, skridt for skridt. Og vi kom jo alle sammen til at elske Middelfart i en grad, så min mor i dag beskriver ankomsten fra Fyn til Sjælland som sværere end ankomsten fra Mellemøsten til Danmark. Det er muligvis en romantisering, som ikke helt tåler et virkelighedstjek, men det siger noget om, hvor langt vi nåede i de år. Derfor håber jeg for dig, min syriske skæbnefælle, som er ankommet til dette nye land, at du vælger provinsen, hvis du overhovedet får noget at skulle have sagt, når gode folk anviser dig en bolig. Det kan godt være, der ikke findes en moské. Eller sælges en falafel i miles omkreds, men så må du lave den selv og åbne vinduet, så naboen kan lugte det. Og kære danske nabo, lov mig at være mere nysgerrig end bange – det er ikke sikkert, hende inde ved siden af lægger sig topløs i haven sammen med dig med det samme eller nogensinde, men mindre kan vel også gøre det?

Rajkumars drikkedunk

Når jeg tænker på min skoletid, tænker jeg tit på Rajkumar. Åh, stakkels kiksede Rajkumar! Han var fra Sri Lanka og kom ind i min klasse i Østre Skole, kort tid efter at jeg selv var startet – det var i 1. eller 2. klasse, så vi har været omkring otte år. Vi kunne helt sikkert have fået rigtigt meget ud af hinanden og været til gensidig støtte og hjælp, når man havde ondt i maven over den næste børnefødselsdag. Vi kunne have inviteret hinanden hjem efter skole og slappet lidt mere af over alle de ting, som hos vores forældre var underlige og udanske. Vi kunne måske endda have været forbilleder for de andre børn og i fællesskab have vist, at man kunne se anderledes ud og være stolt af det. Der var bare et enkelt, men ret stort problem: Rajkumar var alt det, jeg flygtede fra.

I de tidlige år talte han med tyk inder-accent, og jeg var godt i gang med at tale syngende fynsk. Han lavede masser af grammatiske fejl og måtte gå til ekstraundervisning – jeg imponerede lærerne og havde som bekendt knækket læsekoden. Han havde aldrig smart tøj på og virkede ligeglad med det, mens jeg gjorde alt, hvad jeg overhovedet kunne, for at ligne de andre. Men det var ikke det værste. Symbolet på det mest skrækindjagende ved Rajkumar var hans drikkedunk: en stor ketchupflaske, som hans mor havde vasket og genbrugt. Den står fuldstændigt knivskarpt for mig – den der lidt matte, slidte, røde plastikdunk med den hvide tut og det gradvist mere afpillede discountklistermærke. For den otteårige Abdel var ketchupflasken inkarnationen af alt det, han skulle undgå. Jeg var SÅ taknemmelig for, at den ikke var min. Jeg kan ikke huske, hvordan min egen drikkedunk så ud, men det væsentlige er sådan set, at den ikke var en afgnavet ketchupflaske, og at jeg adskilte mig fra Rajkumar, så vi ikke var de to kiksede udlændinge. Rajkumar havde også tit en hvid kridtplet i panden, som jeg går ud fra, var noget hinduværk. Men ingen ved det med sikkerhed, for han løj (føler jeg mig helt overbevist om) og sagde, at den var kommet, fordi han var faldet på vej i skole. Hvor var det altså bare uheldigt, at han faldt hele tiden og slog sig på præcis samme måde, præcis samme sted, men det blev nu engang Rajkumars skæbne. Bare godt, det ikke blev min. Godt, jeg ikke var ham. Sådan tænkte jeg. Og her kommer det værste: Nogle gange sladrede jeg om Rajkumars utilstrækkeligheder til min mor. Ja, jeg blærede mig endda med dem, så hun kunne føle sig stolt over mine bedrifter, og at der i det mindste var en anden indvandrerfamilie, der var langt mere bagefter end os.

”Mor, i dag havde Rajkumar en franskbrødsmad med i skole med smør på og næsten intet syltetøj! De andre i klassen spurgte ham, om det var usynligt, det, der var på. Er det ikke vildt?”

Jeg syntes, at man kunne ane et lille smil på hendes læbe. Om det har været tilfredshed med sig selv eller en stille undren over sit mærkelige barn, ved jeg ikke, og hvis jeg spurgte hende i dag, er det ikke sikkert, at hun ville indrømme det.

Beklager, Rajkumar, at jeg ikke mødte dig med overskud og en udstrakt hånd. Beklager, at jeg ikke var mere stolt af mig selv, så du måske kunne have følt dig sej med din hvide plet. Men jeg drømte bare om en sporty drikkedunk i hærdet plast. Jeg drømte om en grå plads på klassebilledet foran ribberne i gymnastiksalen, ikke en regnbuefarvet Benetton-reklame.

Indtil Rajkumar kom, var jeg den eneste brune i klassen, og det var jeg konstant bevidst om. Det var lykkedes mig at blende ind ved hele tiden at kigge ud. Mine tanker i forhold til skolen har altid været formet som udadrettede konklusioner:

”Nå, det er sådan, man gør. O.k., det er sådan her, man ser ud. Fedt, det her blev ikke pinligt!”

Mine handlinger var en spejling i andre som det kalkerpapir, man brugte i matematiktimen, når man skulle spejlvende en figur i geometri. Figurerne skulle helst flyde sammen, når man lagde kopien oven på originalen. Det var min opgave hver dag at få linjerne til at flugte. Mission imitation. Hele tiden have øje for, hvad der ville ske, hvordan jeg eller min familie potentielt ville skille os ud, og hvad jeg kunne gøre for at minimere risikoen. Så kom Rajkumar, og med ham og med tiden kom risikoen for, at de opdagede mig. At de stillede ham den brune, der havde knækket læsekoden, ved siden af den anden brune, der kom i specialklasse, og antog, at vi var den samme. Jeg sammenligner hverken Rajkumar med imam-tosser eller terrorister, men følelsen er beslægtet og blev allerede plantet dengang: Hans business var ikke min business, og jeg skulle af al kraft sørge for, at de ikke konkluderede det.

For et barn, hvis primære opgave i skolen bør være at lege og lære, var det selvfølgelig et konstant overarbejde at have antennerne ude på den måde. Men var det synd for mig? Næh, sådan har jeg aldrig tænkt på det, og det tror jeg ikke, børn gør. Jeg blev stort set aldrig mobbet. Min iver efter at ligne de andre voksede altså ikke ud af et mobbetraume, men summen af alle de små daglige påmindelser om, at jeg og vi var anderledes. De fleste børn forsøger at tilpasse sig, og mit udgangspunkt var så bare en del længere væk fra det gennemsnit, jeg glorificerede. Det gjorde arbejdet hårdere, men det var nu engang omstændighederne. Så når jeg tænker tilbage på det i dag, er det nøgternt og uden selvmedlidenhed. Hvis jeg har nogen følelser forbundet med det, er det nærmere en slags skam. Når den voksne Abdel ser på barnet, bliver han sgu flov over, at der ikke var mere stolthed over arv og miljø. Mere integritet. Hvorfor så jeg hele tiden mit snit til at forsvinde i mængden frem for min ret til at skille mig ud? Den voksne Abdel synes jo, det er attraktivt at have sine meningers mod og at stå ved dem. At gå full-on ind i en debat uden frygt for andres reaktioner – men ligefrem med det mål at få dem. I dag laver jeg stort set ikke andet på Twitter. Det kunne en psykolog sikkert få noget vældigt interessant ud af ...

Privatfoto

Rajkumar og jeg hjælpes ad med at save et træ på en lejrtur. Vi var ellers ikke de næreste venner, så jeg gætter på, at vi var sat sammen af læreren.

Flovheden var altså spejlingens trofaste følgesvend. Når min far ikke fattede, hvad læreren sagde, eller læreren ikke forstod min mor. Når vi havde glemt et eller andet, kom for sent eller for tidligt. Jeg har skammet mig en del i min barndom, og jeg ved, at jeg har været sindssygt urimelig i min kritik af – og krav til mine forældre om tilpasning. Vi blev låst fast i nogle roller og etablerede relationer, som var unaturlige. Jeg var i visse tilfælde alt for voksen – sådan husker jeg det selv, og det siger min mor også i dag:

”Du var aldrig kun et barn, Abdel.”

Og de var i visse tilfælde alt for afhængige af mig og de adfærdsregler, jeg bragte med hjem fra skole. Ofte underviste jeg mere eller mindre mine forældre i, hvordan de skulle gebærde sig. Og det clashede selvfølgelig, når de normgivne roller manifesterede sig, og min far smed mig ind på mit værelse, fordi jeg havde svaret igen som en helt almindelig, flabet otteårig. Det frustrerede mig, at jeg fik skældud derhjemme for ikke at høre efter, når de samtidig ikke forstod, hvad der blev sagt til forældremødet. Så gjorde de jo heller ikke, hvad der blev sagt! Og jeg skulle rydde op efter det. Det var urimeligt, skreg barnet, der opførte sig som en voksen.

Det kan lyde hårdt mod mine forældre, men det var, og er stadig, virkeligheden for masser af børn med flygtninge- og indvandrerbaggrund i Danmark. Mange er langt værre stillet, end jeg var – tænk, at børn bruges som tolke hos kommunen og i sundhedsvæsenet for forældre med posttraumatisk stresssyndrom og dybe ar på sjælen. Børn skal genfortælle voksnes lidelseshistorie, ikke bare i objektivt referat, men som små sælgere i en situation, hvor det handler om at opnå noget – en ydelse, en tilladelse, en bolig, bare en eller anden form for ro og stabilitet.

Jeg har aldrig set min mor og far som dårlige forældre. De har ikke været i nærheden af at svigte deres børn. Tværtimod har de altid gjort, hvad de kunne, og mere til. Jeg lærte bare sproget hurtigere og bedre end dem, og derfor kom jeg til at forstå samfundets spilleregler og koder lettere. Men jeg var stadig et barn, og jeg havde brug for (andre) voksne, der kunne udfordre og vejlede mig, især i skolen. Så det søgte jeg blandt andet hos mine dansklærere.

Danskdamernes duks

Min første klasse- og dansklærer var Karin, og hun fulgte mig de fleste af årene i Middelfart. Jeg elskede Karin. Hun og Inger Margrethe har haft størst betydning for min motivation og gejst i skolen og mine muligheder for ikke bare at tilegne mig det danske sprog, men at holde af det og have lyst til at udforske det mere. På grund af Inger Margrethes bøger og den knækkede læsekode blev jeg af og til hurtigt færdig med en opgave i timen – eller i hvert fald ikke blandt de allersidste.

”Kan du ikke skrive en historie så længe?”, spurgte Karin og lokkede endda med, at jeg kunne få lov at læse den op for klassen bagefter.

Det var en fed belønning, og jeg skrev altid historierne vildt hurtigt. Jeg kan huske adrenalinen; det handlede ikke om at fordybe sig, men om at få flest mulige ord på papiret. For det meste fandt jeg på en slags eventyr, og det var fantastisk at få lov at læse dem op for de andre. Det blev tit et selvstændigt mål for mig at blive så hurtigt færdig med opgaverne, at jeg kunne nå at skrive et eventyr, der var så godt, at det kunne blive læst op. Det var vigtigt at imponere Karin og at få hendes anerkendelse som belønning. Det var selvfølgelig let at imponere mine forældre, men også for let. På den der ”sikke-en-flot-tegning-uanset-hvad-måde”. De kunne ikke rigtig hjælpe mig med dansklektierne, så deres ros havde i den sammenhæng ikke samme tyngde som min dansklærers. For Karin vidste, hvad det handlede om. Hendes anerkendelse var ægte. Det motiverede mig ekstremt meget, og pointen er så banal, at det næsten gør ondt: Alle børn er sultne efter de voksnes ros. Alle elever har egenskaber, som en dygtig lærer kan finde frem, så de bliver ivrige efter at imponere og lære mere. Faktisk var Rajkumar rigtig god til matematik, derfor var det en god idé at sidde ved siden af ham i matematiktimerne. Alligevel kan jeg ikke huske, at han havde en gejst eller foldede sig ud. At han stod ved katederet og shinede foran klassen med brøker og tabeller. Måske fordi han ikke havde Karin til matematik? Fordi han bare var mere introvert, eller fordi han skulle kunne alting lige meget? For hvad nu, hvis Rajkumar i stedet for ekstratimer i dansk, hvor han blev mindet om sine utilstrækkeligheder, havde fået ekstratimer i matematik og var blevet bekræftet og styrket endnu mere i sine evner? Tænk, hvis det bare var blevet volddyrket? Nu er jeg hverken pædagog eller lærer, men fraværet af faglig ekspertise afholder som bekendt de færreste fra at have en holdning til området, og jeg er åbenbart ingen undtagelse. Jeg tror (tror!), at mængden af succesoplevelser ville have smittet af på resten af hans skoletid og måske endda have givet ham mere selvtillid i de andre fag – og i skolelivet – også.

Efter årene i Middelfart med Karin var det blevet en indgroet del af mig, at blåstemplingen fandt sted i dansktimerne. Dansklærerne var til for at blive imponeret, og jeg var der for at erobre endnu mere dansk terræn. Den stil fortsatte jeg, da vi flyttede til Ølstykke, hvor jeg begyndte i 7. klasse hos Inger, min sidste dansklærer i folkeskolen. Hos Inger – og i det hele taget i forbindelse med flytningen til Ølstykke – så jeg en mulighed for at smide endnu et lag ham og falde mere ind i mængden og på en skole, hvor ingen kendte mig. Inger skulle møde duksedrengen fra første færd, men det var ikke uden opstartsvanskeligheder.

I Ølstykke var folk generelt lidt mere rå og seje end i den fynske provins, og vi var selvfølgelig også lidt ældre. I Middelfart havde det altid været sådan, at man snakkede om de opgaver, der var i skolen:

”Hvor langt er du kommet med dansk stil? Husk, vi skal aflevere i morgen” – og den slags.

Det gjorde man ikke i Ølstykke. Det var cool at være ligeglad, normalt ikke at aflevere til tiden, og det ville have været voldsomt unormalt lige at vende en fysikaflevering i plenum. På grund af de manglende påmindelser glemte jeg at aflevere en opgave hos Inger en af de første dage i den nye klasse, og jeg glemmer det aldrig: hendes skuffede ansigt, der samtidig også antydede en eller anden forudbestemmelse, som nu var gået i opfyldelse. Hmm, han er sådan én. Noteret. Fair nok, måske. Min nye klassekammerat Jamil var derimod en doven ballademager. Men det skulle fandeme være løgn. Så jeg satte alle kræfter ind og forfinede især tricket med at finde på spørgsmål i dansktimerne, som jeg egentlig godt kendte svaret på – men formulerede dem på en måde, så hun kunne høre, hvor klogt og relevant det var. Og hvor interesseret jeg var. Hvor dygtig, dansk og … fortsæt bare selv. Missionen lykkedes. Inger og jeg udviklede hurtigt et fantastisk forhold, hvor vi i to år hældte vand på hinandens respektive duks- og danskmøller.

I 9. klasse skulle vi i erhvervspraktik, og forinden havde vi taget en smart EDB-test på en CD-rom, der skulle give mig en pejling på den faglige retning. Resultat: Jeg kunne blive advokat, tryllekunstner eller journalist, og det var især det sidste, der trak. Inger hjalp mig med at skrive en anbefaling til Berlingske Tidende, og det endte med, at jeg blev en af deres to erhvervspraktikanter. Det var helt vildt – det var paradis for mig og den foreløbige kulmination på ni år som dansktimeduks. Jeg var på en AVIS, og jeg følte mig hurtigt ekstremt godt hjemme, mens jeg rendte rundt i hælene på blandt andre en ung Paula Larrain. Jeg havde – undskyld, hvis det lyder lidt hovent – en følelse af, at jeg hørte til derinde hos journalisterne i Pilestræde. Selvom det på mange måder var uvirkeligt, havde jeg det, som om jeg havde fortjent det. Og sådan tror jeg også, Inger tænkte. Hun kom på besøg en af de sidste dage i praktikugen for at se, hvordan det gik, og da jeg hentede hende i receptionen, kunne jeg se på hende, at hun var SÅ stolt. Det gjorde mig glad, selvfølgelig, det var den velkendte anerkendelse. Men pludselig følte jeg også, at hun var som en pinlig og overbegejstret mor, der var kommet ind til København K fra provinsen. Inger gjorde mig simpelthen flov! Og jeg kan næsten ikke holde ud at indrømme det, men jeg løj for hende og sagde, at jeg desværre lige havde fået en deadline og derfor ikke kunne følge hende rundt i huset alligevel. Måske fangede hun præcist, hvad det handlede om, det vil jeg næsten tro. I hvert fald nøjedes vi med at snakke i ti minutter i receptionen, indtil hun tog S-toget tilbage til Ølstykke – som jeg husker det – lige så begejstret, som da hun ankom.

Selvfølgelig var det o.k. for en 15-årig dreng at føle sig lidt for sej til en kikset voksen. Mere naturligt end det modsatte, måske. Det var selvfølgelig også o.k., at jeg følte mig som en big shot hos de smarte københavnerjournalister og ikke lige kunne overskue en folkeskolelærerfusion. På sin vis var det en slags tillidserklæring til Inger, at jeg opførte mig, som om hun var min mor, og der er heller ingen tvivl om, at hun på mange stræk også udfyldte en slags moderlig rolle for mig – som Karin havde gjort det tidligere. Men som voksent menneske kan jeg også se den ustandselige flugt. Lærerne måtte ikke opdage, at mine forældre var utilstrækkelige. Klassekammeraterne måtte ikke tro, at jeg var ligesom Rajkumar. Karin måtte ikke tro, jeg var dårligere end de andre. Inger måtte ikke caste mig som klassisk araberdreng. Journalisterne i Pilestræde måtte ikke opdage, at jeg bare var en folkeskoleelev under opsyn. Always on the run.

Klaphattekapløbets skyggeside

Og så er vi tilbage ved klaphattekapløbet og alle os brune sprintere, der bare løb og løb, fordi vi havde fået ind i hovedet, at det var det, vi skulle. Så I hørte ikke fra os. Vi råbte aldrig op – vi havde simpelthen ikke tid, for vi skulle altid lige nå at løbe et nyt sted hen. Og undervejs glemte vi nogle gange ikke kun os selv, men værre endnu: Vi glemte i al den her ihærdighed efter ikke at ville være til besvær eller skille os ud at sige:

”Hey, der er altså en her, der har brug for hjælp!”

Sådan kan jeg ikke lade være med at tænke i dag. Svigtede vi, der havde evnerne, vores eget ansvar for at fortælle jer, at vi trods alt også havde særlige behov og andre endnu mere? Glemte vi at kigge os tilbage og hjælpe Rajkumar og Jamil og alle de andre, der snublede undervejs? Hvorfor vidste I ikke, at nogle af vores forældre ikke fattede en skid? Hvorfor vidste I ikke, at vi havde brug for, at I sagde tingene to gange? Hvorfor vidste I ikke, at vi ikke kunne sproget i starten? Og med ”I” mener jeg ikke naboen og klasselæreren, men den brede offentlighed og politikerne og så videre. Måske fordi vi sagde det alt for sent? Var det en medvirkende årsag til, at alle pludselig så sig omkring i samfundet i halvfemserne og ikke fattede, hvor det parallelsamfund dog kom fra? Dengang man blev kaldt racist, hvis man dristede sig til at pege på et integrationsproblem.

Det handler ikke om at piske mig og mine, det har vi selv og andre gjort så rigeligt gennem tiden. Jeg tænker bare, at vi kunne have gjort lidt mere, hvis vi havde løbet lidt mindre, og jeg ved i hvert fald fra mig selv, at jeg fik en stærk trang til at kompensere, da jeg blev ældre. Først under radaren som frivillig lektiehjælper for indvandrerbørn, mens jeg studerede og senere – ja, den her bog og det foredrag, jeg forhåbentlig er i gang med at holde et eller andet sted i landet, mens du læser i den. Jeg ved ikke, om motivet er en slags (over)kompensation. Men målet er helt klart at gribe så mange som muligt, udlændinge såvel som danskere, før de falder. For der ER mange faldgruber. Min mor gør det samme. Hun har kastet sig over de syriske flygtninge, der er kommet til Danmark, og bruger alle sine vågne timer på at hjælpe dem med tøj, sprog, job, you name it. Hun inviterer dem hjem og lærer dem om danske traditioner, hun arrangerer lokale events og kontakter erhvervsfolk, som skal hjælpe dem i arbejde. Alt sammen i en grad, så jeg kan blive bekymret for, om hun kan holde til det. Men jeg er ret sikker på, jeg ved, hvor følelsen kommer fra ...

Min mor stod for dette tiltag, som gik viralt på de sociale medier.

Den gode, den onde og den helt usynlige

Jeg kan ikke lade være med at sætte alt det her i relation til debatten om børn af anden- og tredjegenerationsindvandrere i dag. De vrede unge mænd og de dygtige unge piger, som bliver til henholdsvis terrorsympatisører og tandlægestuderende. Det er selvfølgelig karikeret, men problematikken er reel. Og det er sgu da ingen naturlov!

Som du kan læse, kan man som nydansk elev slås med mange og ikke nødvendigvis de samme ting. Rajkumar kæmpede med sit, jeg med mit. Og vi havde hver vores tilgang og behov til skolen, læreren og forældrene for at klare os igennem. Det er underligt, at vi i et samfund, der hylder forskelligheden og individualiteten, samtidig kun kan rumme to yderpoler af nydanskere. Vi gør det, fordi det er nemt. Vi har et menneskeligt behov for at sætte det fremmede i en kasse, så vi hurtigt kan relatere til det. Uden nuancer. Jeg tror, vi har brug for at få det på skoleskemaet.

Kommer du til Danmark, skal du arbejde

I disse år er der meget debat om, at man skal flytte sig efter en studieplads eller et job. Hver sommer forklarer en uddannelsesminister med ansigtet i alvorlige folder de unge mennesker, at der stadig er studiepladser i provinsen, så nu er det bare med at være lidt opfindsom. Der har endda været kampagner for at få eksiljyder i København til at flytte til fastlandet igen og tage et job. Folk fra Sjælland er blevet kørt rundt i busser for at se på arbejdspladser i Trekantsområdet, og borgmestre har fortalt dem om den skønne udsigt og ditto kvadratmeterpris i Vejle. Min far – cand.agro. fra American University of Beirut – behøvede ikke en bustur. Han ville sikkert have nydt det, hvis han havde fået det tilbudt. Men han fik et job i stedet, og det tog han.

Politikerne ELSKER fængende punchlines om udlændinge, men giver de altid mening?

Det var i 1989. Vi var nye i landet og i Greve Strand og flyttede så til Fyn, hvor jobbet var. Min far har senere fortalt mig, at hans daværende socialrådgiver faktisk gjorde en del ud af at fortælle ham, at han kunne tjene flere penge på ydelser og overførselsindkomst end i job, men jeg kan høre på ham, at han ikke var i nærheden af at overveje det. Selvfølgelig skulle han arbejde, det behøvede han ikke en socialdemokratisk statsminister på en valgplakat til at fortælle ham – men det koncept blev selvfølgelig også først opfundet op til folketingsvalget i 2015, da Socialdemokraterne i landsdækkende annoncer proklamerede:

KOMMER DU TIL DANMARK, SKAL DU ARBEJDE

Skarpe politiske analytikere påstod godt nok, at det budskab slet ikke var målrettet udlændinge i Danmark, men indirekte henvendte sig til de mange bekymrede danskere, som inderligt trængte til at se deres politiske ledere være stramme i betrækket. Det skal jeg ikke gøre mig klog på. Jeg kan bare konstatere, at min far kom til Danmark, og min far arbejdede, Helle.

Vi rykkede ind i huset på Merianvej, og min far gik glad og tilfreds på job. Men efter et par år blev han fyret under en konkurs og var derefter arbejdsløs i cirka tre år med noget efteruddannelse undervejs. Det var i starten af halvfemserne, så konjunkturerne var ikke helt på hans side. Han skrev 385 ansøgninger i den periode og fik det samme antal afslag. Vi har faktisk dokumentation for det i familien, og det skyldes en anden socialdemokratisk statsminister end hende på valgplakaterne. En dag blev det nemlig annonceret i Fyens Stiftstidende, som vi altid havde et eksemplar af fra min avisrute, at Poul Nyrup ville komme på besøg på avisen, og læserne blev opfordret til at sende spørgsmål ind til ham. De bedste ville blive valgt ud på forhånd, og de heldige læsere kunne ringe ind og stille deres spørgsmål direkte til Nyrup. Ikke meget uforudsigelig live chat der. Nå, men min far havde et spørgsmål. Han ville gerne vide, hvad statsministeren havde tænkt sig at stille op med den store arbejdsløshed blandt udlændinge i Danmark. Hvilke tiltag forestillede han sig at sætte i gang for de mennesker, som gerne ville have et job, men ikke kendte sproget og ikke havde noget netværk eller i øvrigt anelse om, hvor og hvordan de skulle søge? Han fik statsministeren i røret, og han svarede.

Nyrups svar til min far i Fyens Stiftstidende i 1995. Det er sjovt (og lidt skræmmende) at læse det i dag og se, at statsministeren for 20 år siden var fuld af de samme gode, men ukonkrete intentioner om uddannelse, sprog, rummelighed og virksomhedsansvar. Politikerne kan rammesætte, men de rigtige ryk sker hos den enkelte borger.

Min far forventede ikke, at Nyrup fremlagde et fuldt beskæftigelsesprogram per fynsk telefon. Og det gjorde han bestemt heller ikke, det blev de brede penselstrøg. Men far var godt tilfreds og også temmeligt starstruck. Det var en meget speciel oplevelse at tale med Danmarks statsminister og lysår fra den politiske virkelighed, han var flygtet fra. Han havde fået mulighed for at gøre opmærksom på sin frustration som arbejdsløs og vist sin vilje og sit samfundssind. Det var stort nok.

Selvfølgelig var det en god lokal historie, at en arbejdsløs udlænding var kommet igennem til statsministeren, så dagen efter sendte avisen en journalist hjem til os for at lave en opfølgende artikel.

Artiklen i Fyens Stiftstidende om min fars frustration over de mange afslag og håb om et nyt job.

Da artiklen var bragt, ringede en dansk kvinde hjem til os. Hun var selv arbejdsløs og forklarede min far, at hun ville blive dybt forarget, hvis det lykkedes ham at få et arbejde før hende. Hvordan kunne det på nogen som helst måde være rimeligt, at en udlænding fik et job før en dansker? Den samtale kan min far tydeligt huske, hvordan endte. Han spurgte hende retorisk:

”Skal jeg så bare sætte mig hen og vente på, at den allersidste, danske idiot har fået et job?”

Så sagde han pænt farvel.

Ironien er til at få øje på, ikke? 20 år før en socialdemokratisk statsminister på store billboards krævede, at udlændinge i Danmark skulle tage et arbejde, ringede en udlænding i Danmark til en socialdemokratisk statsminister og KRÆVEDE et arbejde.

Min far var arbejdsløs, fra jeg var cirka 10 til 13 år, hvorefter han endelig fik job hos Novo Nordisk, og vi rykkede til Ølstykke. Man flytter sig som bekendt efter et arbejde, når man er arbejdsløs araber. I hans arbejdsløshedsperiode i Middelfart vidste jeg, at pengene var små, og derfor var mit store ønske at komme i gang med at gå med aviser, så hurtigt det overhovedet kunne lade sig gøre. Det var heldigvis i de gode gamle dage, hvor raske drenge havde godt af at komme i sving, og børnearbejde mest havde noget med nogle konventioner og de varme lande at gøre. Så det gjorde jeg allerede som 11-årig. Fyens Stiftstidende om morgenen inden skole, Melfar Posten og Elbo-Bladet om eftermiddagen og reklamer i weekenden. Vi var på ingen måde sådan gå-sulten-i-seng-fattige, men jeg var bevidst om, at mine forældre ikke kunne give mig halvdelen af, hvad mine klassekammerater fik. Derfor var mine avispenge vigtige. Da min far ikke havde arbejde, tog vi på et tidspunkt ruterne sammen og delte pengene. Jeg vidste godt, at det ikke var normalt – det normale var, at man havde en far, der bakkede ud af carporten hver morgen og kørte på arbejde. Ikke en far, der stod i bryggerset og pakkede aviser med én. Men jeg kan ikke huske at have været flov over ham, og det gør mig glad at tænke på. Hvad det præcist skyldes, kan jeg ikke sætte fingeren på, men det var i hvert fald ikke en given ting, at jeg ikke var det. Måske vidste jeg helt instinktivt, at han gjorde, hvad han kunne. At det ikke var hans skyld. Han foretog sig alt det rigtige, man kunne ikke sætte en finger på ham. Han fik bare ikke de stillinger, han søgte, så han gik med aviser sammen med sin søn. Fordi han gerne ville være til nytte og have et job. 20 år senere fandt nogle politikere på at sætte de to ord sammen og gøre nyttejob til en helt ny opfindelse, som skulle revolutionere integrationen. Min far leder stadig efter sine royalties ...

Tak til brugsuddeler Højriis

Det var ikke kun, fordi min far var arbejdsløs, at min mor søgte job. Hun ville gerne have et. Min mor er et snakkehoved og indbegrebet af en people-person, så da Murad og jeg havde smidt bleen, var det naturligt for hende at søge ud på arbejdsmarkedet. Hun savnede at være sammen med andre … og så selvfølgelig pengene. Hun læste historie i Libanon, men på grund af sin forlovelse og flugten kort efter blev hun ikke færdig. Hun kom til Danmark uden nogen uddannelse og koncentrerede sig i den første tid om at passe sprogskolen i Greve Strand, så hun kunne læse videre. Da vi flyttede til Middelfart, gik hun i gang med det, der dengang hed EFG – erhvervsfaglig grunduddannelse – hvor hun valgte linjen med handel og kontor. I øvrigt sammen med en af datidens største grand-prix-stjerner, jeg afslører hvem, hvis du hænger på. Efter et år på skolebænken skulle eleverne finde lærepladser og tog til elev- og praktikpladsmesse i Fredericia. Her besøgte de de fremmødte virksomheder og præsenterede sig. Igen skulle min mor banke døre ind – nu var det bare ikke naboer, hun skulle byde sig til hos med kaffeinvitationer, men chancen for at færdiggøre sin uddannelse. Min mor var på messer flere gange, men det gik slet ikke, har hun fortalt mig, hendes sprog var ikke godt nok. Langt om længe lykkedes det hende dog at få en jobsamtale hos den lokale Kvickly, hvor hun mødtes med:

”Brugsuddeler Højriis og hans souschef.”

Jeg er vild med, at hun kalder ham det – ”brugsuddeler Højriis” – det er meget Matador-agtigt, men det er også en del år siden efterhånden. I dag kan hun stadig tydeligt huske samtalen. Den har været afgørende for hende, og hun mindes den som en positiv oplevelse, og at hun bagefter var helt sikker på, at hun havde fået lærepladsen. Stor var skuffelsen derfor, da Højriis allerede en time efter ringede og sagde, at hun ikke var valgt til jobbet. Sproget spændte ben igen. Men da ærgrelsen havde lagt sig, blev hun med egne ord stiktosset. Her havde hun pendlet frem og tilbage og budt sig til på messer, hun havde knoklet for at lære sproget, og hun havde gennemført sit første år på EFG. Hvad mere skulle der til?! Samme fredag (ja, hun kan huske ugedagen) fik Højriis en agiteret dame i røret, som på gebrokkent araberdansk bad ham forklare, hvordan i alverden han forestillede sig, at hun nogensinde skulle blive en del af det her samfund, når samfundet ikke ville have hende? Hvordan skulle hun blive bedre til dansk, når hun ikke fik chancen for hver dag at gå rundt blandt danskere og øve sig på sproget? Han må have været en fornuftig mand, ham brugsuddeleren, for om mandagen mødte Souad op til sin første arbejdsdag i tekstilafdelingen i Kvickly. Og hun fik i øvrigt ret i det med sproget. En dag spurgte en kunde hende, hvor der var sukker. Hun kom tilbage med et par sokker – men kun den ene gang.

Jeg kan egentlig ikke forestille mig et bedre job til min mor. Hjælpe og snakke med folk, få varer til at se pæne ud på hylder, og snakke lidt mere med folk. Hun elskede det job, og hun havde stort set ikke en sygedag i de to år, hun var i Kvickly. Der var en helt ny slags stolthed forbundet med det, og det smittede af på hele familien. Jeg kan huske selv at være meget stolt af, at min mor arbejdede i et supermarked. Det var jo der, alting kom fra. Det var spændende at komme med derhen. Min mor involverede Kvickly i familien, og familien blev involveret i Kvickly. For eksempel da hun meldte os til at være nissedrenge og dele slik ud i butikken, nærmest før vi anede, hvad jul egentlig gik ud på.

Jo, det var en milepæl for hende og for hele vores familie. Det var muligheden for at have en almindelig hverdag et sted, hvor alle danskere, høj som lav, kommer. Et sted at suge til sig af alt det særlige i det her (stadig) fremmede samfund. Tænk over det. Se dit lokale supermarked for dig. Det udgør jo en fysisk manifestation af danskernes døgn- og årsrytme. Morgenbrød og gærhamstring. Myldretid og modefænomener. Lørdagskø og lukkelov. Middagsselskaber og påskefrokoster. Højtider og heksehylsbod til nytår. Min mor sugede det hele til sig, og også bag kulisserne, blandt kollegerne, blev de mest basale ting til noget eksotisk eller privilegeret. Hun får stadig lys i øjnene, når hun fortæller om det i dag: om at spise frokost i medarbejderkantinen med folk fra isenkram og grøntafdelingen. At opbygge et særligt forhold til nogle af kunderne på den måde, hvor en kollega spotter en velbeslået stamkunde og løber ud på lageret og siger:

”Souad, nu er hun her – gå hen til hende og sælg noget!”

At have kolleger, som også bliver veninder, der er spændte på, hvilke flotte, mellemøstlige øreringe man mon har på i dag. Alt det.

Hun taler især om Lis og Vera.

”Åh, de har støttet mig så utroligt meget!”

Lis var afdelingsleder i tekstil og noget ældre end min mor, og Vera var salgsassistent på samme alder som Souad. Især Vera blev en rigtigt god veninde, og hos hende oplevede min mor både en dansk konfirmation og et dansk kobberbryllup for første gang. De er stadig bekendte i dag og udveksler breve om, hvordan de savner den dejlige tid i Kvickly. Lis betegner hun som en mor for sig. Omsorgsfuld og altid med et blik for, om min mor havde problemer med et eller andet i butikken. Overbærenhed, når tungen slog knuder, eller der opstod en misforståelse med en kunde. Det var hos Lis, hun første gang stiftede bekendtskab med den fynske ret kylling og kartoffelchips, og det var her, hun fik sin første portion jordbær med piskefløde og sukker (ikke sokker!).

Mor i sin grønne Kvickly-uniform på arbejde.

Mig som ”frivillig” julenisse (læs: kraftigt opfordret af mor) i Kvickly.

Privatfotos

Mor har inviteret kolleger og ægtefæller hjem til middag. Typisk.

I løbet af min mors læretid i Kvickly skulle hun på et 14-dages kursus i Fredericia. Der kom en masse kursister fra hele regionen, som alle sammen var i lære i butik eller supermarked. En af de første dage fortalte nogle af hendes medkursister om oplevelser med udlændinge i de butikker, de arbejdede i. Historier om folk, der købte de dyreste tallerkener i isenkramafdelingen, men hvordan i alverden havde de råd til det, hvis de var flygtninge? Der spredte sig en fjendtlig stemning, og min mor forsøgte at forsvare og forklare, men hun kendte jo ikke de mennesker og deres historie – hun kunne bare sige, at hun ikke selv havde råd til dyre tallerkener. Det var ubehageligt at skulle gøre rede for. Der var dårlig stemning, den fortsatte gennem hele kurset, og hun betegner det som de værste uger i sin tid i Danmark. Da hun endelig kom hjem igen til sin elskede Kvickly, fortalte hun det hele til Lis, der både blev beskyttende og gal i skralden:

”Hvorfor ringede du da ikke til mig, min pige? Giv mig numrene på de mennesker, så ringer jeg og skælder dem ud.”

Men selvom hun havde deltagerlisten, gav hun den ikke til Lis. Hun var bare glad for, at det var overstået, og at hun var tilbage i tekstilafdelingen igen. Men hvor var det dog godt, at Lis var sådan en løvemor. Det var vigtigt, at hun ikke bare trak på skuldrene og forsøgte at overbevise min mor om, at hun havde misforstået det hele. Eller sagde, at sådan kan vi danskere godt være – sådan lidt hårde i filten – det skal du bare glemme. Er man sårbar og fremmed, har man brug for en wingwoman, der ikke er ligesom en selv. Og selvom man ikke har lyst til at tage kampen, er det rart at vide, at nogen er villige til at tage den for dig.

Sig ja!

Det er ikke løgn, når politikerne siger, at den bedste integration går gennem arbejdsmarkedet. Jeg har set det ske. Men jeg tror ikke på dem, når de forsøger at bilde os ind, at udlændinge ikke ønsker at arbejde. Jeg tror til gengæld på, at summen af ja’er eller nej’er, man møder i sit liv – brun som bleg – kan give bedre eller dårligere forudsætninger for, at det lykkes. Vores nabo i Greve Strand sagde nej til en kop kaffe. Hvis Edna også havde sagt nej, og én mere havde afvist, er det ikke sikkert, der nogensinde var blevet nogen kopper kaffe. Så havde min mor aldrig smagt sin første og bedste brunsviger hos Edna, som til gengæld havde serveret tarteletter som forret til hver eneste fest resten af sit liv. Og hvis brugsuddeler Højriis’ ”nej” havde lagt sig i rækken af nej’er fra messerne i Fredericia, som allerede lå sammen med nej’erne i min fars afslagsbunke – ja, så havde vi måske aldrig smagt jordbær med piskefløde og sukker. Det er dominobrikker, det her. Små marginaler og puf i den rigtige eller forkerte retning. Og så selvfølgelig viljen hos begge parter. Min mors styrke til ikke at sætte sig i et hjørne og konkludere: Så tager jeg bare natarbejde som rengøringsassistent, selvom jeg godt ved, at jeg kan og har lyst til noget andet.

Og brugsuddelerens mod på at konvertere det trygge nej til et usikkert ja.

Min mor slap dog ikke helt for natarbejde. I den første tid i Ølstykke var hun nødt til at gå hjemme om dagen, mens vi ventede på institutionsplads til Yasmin og Nadim, men om aftenen og natten arbejdede hun på en ostefabrik, og det skete, at jeg tog med og hjalp. Jeg har den tjans alvorligt mistænkt for min laktoseintolerance i dag. Man siger godt nok, at vi brune generelt lider af det mere end andre, men den der hørm, altså ... den har ikke hjulpet, i hvert fald. Men det var på med ja-hårnettet og i gang med at emballere skimmel til folket.

Da mine søskende kom i institution, var mor dog ikke sen til at søge tilbage til det, hun kendte og elskede: tekstilafdelingen i Kvickly, nu bare med et andet postnummer. De blev hurtigt glade for hende der, og hun opnåede endda at blive månedens medarbejder. I tekstilafdelingen skulle man være lidt mere opsøgende end for eksempel i afdelingen for frostvarer. Man skulle opføre sig som i en tøjbutik, og det elskede min mor. Så da hun så en lettere forvirret mand med et stykke lingeri i hånden, gik hun glad og resolut over til ham og tilbød sin hjælp. Han kiggede op og ned ad hende, det klassiske elevatorblik, og sagde:

”Dig? Du kan sgu ikke hjælpe mig med noget. Hvad laver du i vores land? Hvis jeg ser dig en gang til, så hakker jeg dig i småstykker.”

Hun blev dybt chokeret og anede ikke, hvad hun skulle stille op, hun vendte sig bare hurtigt om og gik væk fra ham. Episoden gik hende på, men alligevel sagde hun det ikke til et øje. Jeg tror, der fulgte en slags skam i kølvandet på sådan et verbalt overgreb, men nok også mistro. Hørte jeg virkelig rigtigt? Kan jeg have misforstået noget dansk humor, eller havde han måske bare en virkeligt dårlig dag? Man ræsonnerer frem og tilbage med sig selv i sådan en situation, det har jeg selv gjort et utal af gange. For man VIL så gerne tro på, at det ikke er rigtigt. Men nogle dage senere var manden der igen:

”Er du her stadig? Har jeg ikke sagt, jeg hakker dig i småstykker?”

Hun hastede ud i lagerrummet og græd i ubemærkethed, heller ikke denne gang sagde hun noget til nogen, og dage fulgte med tanker, mavepine og mareridt. Til sidst spurgte min far, hvad der var galt, og efter et enkelt forsøg på at lyve sig fra det, for han skulle ikke bekymre sig, brød hun sammen og fortalte ham, hvad der var sket. Han insisterede på, at de gik til den kvindelige butikschef. Min mor fik en telefon at gå rundt med (det var, før mobiltelefoner var blevet hvermandseje), så hun kunne ringe med det samme, hvis manden dukkede op igen. Chefen fik hende også til at gå til politiet, hvor hun så på billeder og forsøgte at udpege ham, dog uden held. Politiet var søde og tilbød hende at blive kørt til og fra arbejde. I det hele taget blev hendes situation taget alvorligt af alle de rigtige mennesker omkring hende, og man skulle synes, at alt så var godt, omstændighederne taget i betragtning. Men hun endte med at sige op. Og hun har aldrig talt om episoden til os børn; vi hørte om det ved et tilfælde mange år senere.

Det siger meget om min mors stærke kærlighed til det arbejde, at hun gik med problemet selv – ligesom hun ikke ville have noget ballade ud af episoden fra kurset i Fredericia. Alle med øjne kunne se, at det ikke var hendes skyld, men man er stadig anledning til balladen og opmærksomheden, selvom man ikke er skyldig i den. Den følelse kender jeg alt for godt.

Min arbejdsmoral fik jeg altså ind med Kvickly-mælken. Jeg sagde ”ja” til hver eneste ekstra avisrute, når jeg blev ringet op om, at et af de andre bude var sygt eller på ferie. Det var en arbejdsdisciplin, min mor indprentede mig. Man skulle aldrig sige ”nej” til arbejde, for en dag ringer de bare ikke til dig mere – og det var jeg ret afhængig af, at de gjorde, især efter at vi var flyttet til Ølstykke, hvor jeg fortsatte med at gå med aviser. Jeg var blevet ældre, og avisruterne matchede ikke helt budgettet til Dax Wax og turene ind til København. Jeg havde brug for at arbejde mere, hvis jeg skulle matche klassekammeraterne (og det skulle jeg selvfølgelig!), for der var stadig ikke noget, der hed lommepenge. Og når jeg kiggede rundt på mine jævnaldrende, gik det op for mig, at alle kendte nogen, der kunne hjælpe dem med at tjene lidt ekstra; en moster, man kunne babysitte hos, eller en morfar, man kunne plukke jordbær for. Ingen sure rønnebær, egentlig, folk omkring mig havde bare et større netværk end os – både i al almindelighed og som tilflyttere fra den anden ende af landet i særdeleshed. Men da jeg var 15-16 år, fik min mor arbejde i en tøjbutik (efter at hun havde sagt op i Kvickly), hvor der også var mulighed for, at jeg kunne få et fritidsjob som ekspedient. Det var i høj kurs at stå i butik i den alder, men der var lige en enkelt hage: Min mors job var i børnetøjsbutikken Per & Nille i Ballerup Centeret. Jep, som i Pernille. Der stod jeg så og guidede kunderne i retning af sparkedragter og barnevogne, mens jeg forsøgte at pakke julegaverne nogenlunde præsentabelt ind. Selv med ja-hatten på var det sgu ikke den hedeste drøm for en 16-årig teenager med vokseværk at være kollega til sin mor i en butik med 20 procents medarbejderrabat på smart tøj til friske drenge og piger fra 0 til 14 år. Så da rengøringshjælpen en dag stoppede, byttede jeg kasseapparat ud med kost og spand. Sjældent så man nogen være mere lykkelig for en degradering. Og jeg sagde selvfølgelig ”ja” til ekstra vagter. Sådan har jeg haft det lige siden. Ekstravagter i Q8, i Brugsen, Hotel Søfryd, Cinemaxx, som lærervikar og hvor jeg ellers slavede for at holde den gående i ræset. Også i mit voksenliv har jeg arbejdet ekstra i ferierne og til jul. Jeg holdt min første sammenhængende tre ugers ferie for et par år siden.

”Hvis du siger nej til dem, siger de måske nej til dig en dag.”

Jeg kan stadig høre hende sige det. Og jeg har sagt ”ja” siden.

Bagværk i forhaven

Jeg har tidligere påstået, at mad er den bedste samtalestarter. Falafelduft over hækken og Edna var klar ved køkkenbordet. Måske var hendes nysgerrighed allerede tidligere blevet pirret af at gå forbi vores hus, for lige fra vi flyttede ind på Merianvej, insisterede min mor på, at vi skulle spise i forhaven, så de nye naboer kunne se, at vi fandtes og ikke var spor farlige. Da jeg blev lidt ældre, syntes jeg, det var helt hul i hovedet at sidde udstillet på den måde, og jeg tiggede og bad min mor om lov til at spise inde foran fjernsynet ligesom almindelige mennesker. Men i min mors optik var det vigtigt at signalere gæstfrihed, og det gjorde en familie på fire samlet om et dækket bord i forhaven, åbenbart. Dér sad vi, hver eneste gang vejret tillod det, og nikkede ivrigt til de forbipasserende. Det skete også op til flere gange, at Murad og jeg blev sendt rundt til folk på vejen med min mors hjemmebagte pitabrød. Vi skulle ikke gøre andet end at ringe på og give posen til folk med en hilsen fra vores forældre. Det, syntes jeg efterhånden også, blev pinligt, selvom jeg ikke husker andet, end at vores bagværk blev vældigt godt modtaget. Dengang var pitabrød helt ekstremt moderne svarende til sushi eller vietnamesiske forårsruller i dag. Smart thinking, Mama – vi var bagefter med det meste, men her kunne vi være first movers. Jeg havde også altid en pose pitabrød med fra mor, når jeg skulle lege hos Lasse, og Inger Margrethe fortæller, at hun i nogle år næsten konstant havde en hylde i fryseren proppet med mine medbragte hvide kulhydrater.

I det hele taget har mad, måltider og invitationer altid været en bærende del af min mors bestræbelser på at få mennesker ind i vores liv og selv komme nærmere danskerne, og i dag kan jeg se, hvor meget af det jeg har kopieret. Jeg er et kæmpemadøre, og jeg ved næsten ikke noget bedre end at have hjemmet fuldt af gæster, som venter spændt på at indtage den menu, jeg har brugt flere dage på at gennemtænke og sammensætte. For mig er maden og måltidet en slags kærlighedserklæring – jeg har gjort mig umage, jeg vil dig det godt, og du er velkommen her – men det er samtidig det lækreste rush af anerkendelse. Jeg ELSKER, når gæsterne himler med øjnene på den gode måde og beder om opskriften, og jeg ved, at min mor har det på samme måde. Folk er glade, og missionen er fuldført. Det er ikke noget specielt arabisk, for kærligheden til mad er noget af det mest universelle, men de fleste arabere er rundet af en kultur, hvor vi lægger mere betydning og identitet ind i gastronomiske gestus eller mangel på samme. For når min familie sad og tronede i forhaven, handlede det ikke kun om normalitet og synlighed. Det handlede i den grad også om værdighed. Ingen skulle kunne sige om den arbejdsløse mand og hans ufaglærte kone, at de ikke kunne brødføde deres børn. Ingen skulle gå forbi et hus med nedrullede gardiner og hviske om, at derinde gik børnene sultne i seng.

I dag er det også sådan, at der aldrig mangler noget i huset på Lærkevej. Tværtimod. Med en invitation i hånden – og de sidder løst hos min mor – følger automatisk syv forskellige retter. Til gengæld kunne hun aldrig finde på at bede dig tage noget med. Der mangler intet, og du skal ikke ulejlige dig. Hun ville korse sig, hvis hun vidste, at jeg i min integrationsiver har taget konceptet sammenskuds-middag til mig. Ligesom jeg er begyndt at godtage middagsinvitationer, hvor man får en MobilePay-anmodning bagefter.

Nej, hverken nu eller da jeg var barn, skulle nogen tro, at vi var fattige, arabiske kræmmere. Da jeg en dag i skolen havde ristede majs med som en snack i min madpakke, fik klasselærer Karin øje på dem og lyst til at smage. DET var da godt nok lige noget for hende, og mon jeg kunne spørge derhjemme, HVOR i alverden man dog kunne købe sådan noget spændende sundt slik henne? Jeg fortalte det derhjemme, og min mor rankede tilfreds ryggen, som når gæsterne bad om opskrift. Ikke at hun selv havde lavet dem, de var købt på en af de sjældne indkøbsture til Odense, Kolding eller Fredericia, som vi var nødt til at tage til, hvis vi skulle bruge bare skyggen af en ingrediens til hummus. Men det var dejligt, at min dansklærer kunne lide vores eksotiske mad, og derfor foreslog jeg på vores næste storbytur, at vi købte nogle med hjem til Karin. Som sagt, så gjort, og kort tid efter lå der ikke et æble, men en pose ristede majs på Karins kateder.

”Næææ, I huskede det!”, grinede hun og fiskede penge op af tasken, som hun bad mig tage med hjem og sige tak.

Jeg havde ikke forventet betaling, for det var ment som en overraskelse, men jeg tænkte, at det var sådan, man gjorde, og at det var uhøfligt at afvise det. Men min mor blev vred. Ville folk nu tro, at vi ikke havde penge nok derhjemme? Karin havde ikke bedt os om at købe de ristede majs, hvordan kunne vi så tage imod hendes penge? Det var jo en gave! Jeg måtte pænt aflevere dem tilbage næste dag.

Min mor var også stor modstander af, at vi overnattede hos andre børn. Det skulle ikke hedde sig, at vi blev bespist hos andre. Det var selvfølgelig en overreaktion, og med tiden – og pengene – fik jeg lov at overnatte ude. Men hun ville altså helst have, at vores venner sov hos os, og når de gjorde, var det strengt forbudt at tage af sted næste dag uden at have spist. Tænk, hvis de rendte hjem til forældrene og sagde, at der ikke var blevet serveret morgenmad hjemme hos Dar el Abd (Abdels familie). På det punkt har min mor været konsekvent gennem alle årene – ikke noget med at falde af på den og blive integreret dér. Selv i gymnasietiden i Ølstykke, hvor jeg fik værelse med egen indgang og semivoksne venner, der overnattede efter en fest, smuttede man ikke bare ud ad bagdøren. Ingen undslipper en araberdame med serveringstrang – ind til Souad og have mad! Jeg hørte nu sjældent brok fra kammeraterne.

Stolthed er guld

Stoltheden har altid spillet en stor rolle hos mine forældre, og når jeg taler med dem om det i dag, står det klart for mig, at de gjorde sig kæmpestore bestræbelser på ikke at blande andre mennesker ind i vores families trange kår. Min mor siger med bestemthed i stemmen, at næsten ingen kunne mærke på os, at vi ikke havde nogen penge. Spørg bare vores venner, siger hun insisterende. Det er vigtigt, det her – ingen tvivl om det – og jeg fornemmer ingen fortrydelse eller second thoughts hos dem over at holde så skarp en facade op. For det var reelt det, der var tale om, en facade. Hun kan fortælle historier om en Eid, hvor de kun havde småmønter tilbage, og hun spurgte min far, om han ville gå på kommunen inden weekenden og forsøge at låne nogle penge, så der kunne blive råd til en fest til os børn. De kendte socialrådgiveren en smule, så måske kunne der laves en aftale om tilbagebetaling, når en af dem fik et arbejde. Det gjorde han, og det lykkedes at låne penge. Hun fortæller også om at sælge ud af arven, bogstaveligt talt. I Libanon i min mors ungdom blev unge piger opfordret til at købe og investere i guld, hvis de havde nogle penge. Havde man guld, var man et ekstra godt parti for den mand, man gerne skulle have. Min mor havde købt guld, ligesom begge mine forældre fik guldsmykker i bryllupsgave. Men en tung dag i Middelfart, hvor hun endnu en gang havde finkæmmet tilbudsaviserne og ikke kunne se nogen ende på smalhalsen, besluttede hun sig for at gå ned til guldsmeden og sælge arveguldet. Logikken var simpel: Hvad skal jeg bruge alt det guld til, når vi ikke har nogen penge? Hun solgte det hele uden at spørge nogen. Og igen er ironien til at få øje på: Cirka 25 år før Danmark røg i de internationale medier for at ville konfiskere smykker fra flygtninge til at finansiere deres ophold, solgte en flygtning ud af sine smykker for at finansiere sit ophold. Min far blev vred og ked af det, da hun fortalte ham om det – selvfølgelig, det var dyrebare minder i mere end én forstand – og jeg forstår stadig ikke helt, hvorfor hun ikke talte med ham om det. Måske ville han have forbudt hende at sælge eller foreslået et alternativ, hun syntes, var værre. Jeg ved det ikke. Men det lykkedes hende at overbevise ham om, at det var vigtigst, at de stod sammen. At de ikke blev tvunget ud i en situation, hvor de var nødt til at invitere andre ind med økonomisk hjælp. Sådan blev det, og sådan har det altid været. De var en enhed, og der var altid varm mad på bordet om aftenen.

Hvor mange frosne kyllinger koster det?

Det var ikke, fordi de var for stolte til at tage imod hjælp. De hadede bare, hvis hjælpen var almisser, og motivet var medlidenhed. Min mor elskede til gengæld, hvis hjælpen kom i form af råd og vejledning, hun blev klogere af, og som hun kunne overtage selv og gøre til sit eget. Og så var det godt, hun havde mig.

”Jeg har fødselsdag i morgen, og jeg vil gerne have brunsviger med,” lød det en aften i telefonen hos Inger Margrethe, jeg var syv-otte år gammel.

”Min mor ved ikke, hvordan man bager sådan en, så vil du ikke godt komme og lære hende det nu?”

Brunsviger er en fynsk spise, og jeg havde hurtigt opfanget, at man i Middelfart havde brunsviger med på sin fødselsdag. Men jeg var altså sent ude i forhold til at få bagt. Inger Margrethe har nok slået sin klukkende latter op over mit opkald og sagt et eller andet henrykt på syngende fynsk. Kort tid efter stod hun i hvert fald med ingredienserne ovre hos os, og hun har senere fortalt mig, hvordan hun og min mor havde det fantastisk sjovt i køkkenet. For eksempel når Inger Margrethe spurgte hende, om hun havde en skål og en grydeske, og det gik op for hende, at min mor ikke havde skyggen af køkkenordforråd.

”Ha, ha, ha!”

Hun har fortalt, hvordan begejstringen ingen ende ville tage, da brunsvigeren blev serveret for Murad og mig. Jeg tog stolt mit dansk-fynske bagværk med i skole næste morgen, og siden dengang æltede min mor selv sin brunsvigerdej i den margretheskål, som hun nu vidste, den hed.

Jeg opfangede meget og rådede bod på en del. Men det var ikke sådan, at mine forældre skjulte for os, at vi havde det svært. Tværtimod. Min mor holdt husmøder med Murad og mig, hvor vi talte om, hvordan vi kunne spare penge, og vi blev bedt om selv at komme med forslag. Vi bladrede i supermarkedsreklamer sammen, og min mor havde en underlig vane med at omregne varernes pris til frosne kyllinger, som vi spiste rigtigt mange af. Hun gør det faktisk stadig. Så sad vi alle tre og regnede ud, hvor mange frosne kyllinger der gik på ugens tilbud. Vi huskede desuden hinanden på at slukke lyset efter os, vi sparede på toiletpapiret, og vi lærte, at det ikke førte nogen vegne at brokke sig over, at der var ALDI-cola i køleskabet i stedet for Coca-Cola. På et tidspunkt blev det så til Kvickly-cola, da min mor begyndte at arbejde der.

I dag arrangerer min mor tværkulturelle middagsarrangementer i lokalområdet. Målet er fuldstændig det samme, som da vi sad i forhaven på Merianvej og gik rundt med pitabrød: at nå folk gennem maven og vise, at der ikke er noget at være bange for. Her er hun i Frederiksborg Amts Avis.

Da hun havde fået jobbet, inviterede hun os ud at spise. Sådan er det generelt blandt arabere – når man fejrer sig selv, gør man det ved at give noget – gerne mad – til andre, ikke ved selv at få gaver. Hvis man for eksempel har fået topkarakter til en eksamen, køber man is til sin klasse eller inviterer sin familie ud, så det er generelt en god regel ikke at have alt for mange succesoplevelser sidst på måneden. Og hvis det skulle være tilfældet, så vent med at skrive det på Facebook til den 1. Nå, men vi skulle fejre jobbet i Kvickly, og det var allerførste gang, jeg nogensinde havde været på en restaurant. Med restaurant mener jeg et pizzeria i Fredericia. Det var helt nyt og fantastisk, bare følelsen af at sidde og læse det laminerede menukort. Jeg tror, jeg opførte mig lidt som en baby, der får en flot julegave, men er allermest interesseret i gavepapiret. Det menukort blev læst forfra og bagfra. Min mor, derimod, kunne ikke rigtigt nyde det. Hun skulle hele tiden påpege, hvor dyrt det hele var, og hvor meget bedre og billigere hun kunne lave det hele selv:

”Ej, for den her pizzas pris kunne man få tre frosne kyllinger.”

Araberdamen med serveringstrang slog til igen. Men jeg var ligeglad. Jeg var så stolt, at jeg var ved at revne, og i ugerne efter fortalte jeg om det til alle, der gad høre på mig.

Ingen tradition er tilsyneladende for stor eller lille til at blive gjort til politik. Tænk, hvis de kære folkevalgte en gang imellem tog en dyb indånding i stedet for at have en integrationspolitisk vinkel på alt.

Hvordan får man et juletræ op at stå?

Jeg kan ikke huske, hvad vi lavede juleaften, før vi prøvede den første danske jul. Ingenting, tror jeg. Ej hvor trist, tænker du måske? Men ville du synes, det var ærgerligt ikke at fejre Eid? Nævn én ting ved Eid, som du allerbedst kan lide! Du aner ikke, hvad vi laver til Eid, vel? Jeg vidste ikke, hvad jeg gik glip af. Derfor var det svære ikke at undvære selve julen, men derimod at være uden for noget, de andre børn havde til fælles. Endnu en påmindelse. Men der var heldigvis en del snedige måder at komme omkring det på. For det første ligger juleaften inden for de første dage af skolernes juleferie. Det betød, at mine børnehave- eller klassekammerater var kommet ud af de værste gavetrancer, når vi mødtes igen i januar. Hvis jeg spillede mine kort rigtigt, kunne det dermed for det meste lykkes mig at lede snakken hen på, hvad vi havde lavet i juleferien eller nytårsaften i stedet for, hvilke gaver vi havde fået. Ikke at det var en vindersamtale for mig, men det var bedre end gavesammenligning. For det andet kunne jeg snyde på vægtskålen ved at indføre lidt højtidsfleksibilitet, og her kommer lige en hurtig ramadan-intro:

Ramadan er muslimernes højtidsmåned. En slags december, bare uden forstoppelse men til gengæld dårlig ånde, for vi faster fra solopgang til solnedgang for at vise solidaritet med verdens fattige. Ingen mad eller drikke. Overhovedet. Ramadan falder én gang om året, men rykker sig knap et par uger hvert år sammen med den arabiske månekalender, og man vil derfor kunne opleve ramadan året rundt i løbet af et liv. Helle for vinter! Når ramadanen slutter, fejres det med Eid. Alle spiser, danser og synger, og børnene får slik og en skilling. En slags fastelavn, bare uden tønden og udklædning. Der er både en lille og en stor Eid. Den lille Eid er umiddelbart efter ramadanens afslutning, den store Eid er cirka to måneder efter. En slags påske, bare uden kyllinger, harer og gækkebreve. O.k., du har ikke nødvendigvis brug for, at jeg sammenligner ALT med noget kristent, vel? Det er bare, fordi regel nummer ét i integrationsgrønspættebogen er at sammenligne alting med noget vældig, vældig dansk, så du synes, det er mindre mystisk og farligt.

Anywho, det snedige julesnyd var så, at lige præcis i mine barndomsår lå enten ramadanen og lille Eid eller store Eid i tidsrummet fra slutningen af november til slutningen af januar. På den måde kunne jeg fortælle, at jeg netop nu fejrede ”min jul” eller lige havde gjort det eller skulle til det lige om lidt. Det var vigtigt for mig. Jeg var klædt på, jeg havde noget at sige og komme med, som de andre børn kunne oversætte i hovedet, trække på skuldrene af for hurtigt at spørge, om vi skulle spille Uno. Og så var missionen endnu en gang fuldført: Jeg havde forudset en mindretalssituation, fået den uskadeliggjort og skaffet mig en adgangsbillet til flertallet.

Adgangen blev gjort en lille smule lettere, da vi første gang blev inviteret til en dansk juleaften. En decemberdag, da vi var ude at gå tur med Inger Margrethe og co., udbrød min bror pludseligt:

”Se! Jul!”

Han pegede på Føtex-skiltet ved indgangen, der var omkranset af gran og lyskæder.

”Nej, Murad. Det dér er altså ikke jul!”, svarede Inger Margrethe og lovede, at vi nok skulle opleve rigtig jul.

Hun har senere fortalt mig, at hun slet ikke kunne holde tanken ud om, at en lille dreng troede, at Føtex i december var ensbetydende med jul. Samme år fik hun derfor overtalt sin mand og tre børn om at invitere os på juleaften – som i vores tilfælde godt nok blev lillejuleaften. Hendes familie kunne ikke med så kort varsel overskue, at juleaften, som for hver enkelt (børne-)familie er forbundet med titusindvis af traditioner, skulle invaderes af en hel ekstra familie, som ikke anede, hvordan man gjorde. Så det blev lillejuleaften, men det gjorde ingen forskel for mig. Jeg var 10-11 år, da jeg troppede forventningsfuld og nervøs op med mor, far og lillebror. Forventningsfuld fordi jeg var et gennemsnitligt barn, som godt kunne lide guf og gaver. Nervøs fordi jeg var et usædvanligt barn på vej ind i endnu en ny situation med mine forældre. Ville det blive pinligt? Kunne vi finde ud af det? Skulle vi synge sange? Her er, hvad jeg husker:

Hvafforenkrans?: Der hang en krans af gran ned fra loftet, og det, syntes vi vist alle sammen, var besynderligt. Der var stearinlys i kransen, og vi tændte dem sammen og sang Så tænder vi et lys i kvell, som til dato er min yndlingsjulesang. Jeg ved godt, det er en adventssang, men det er for underligt at skrive ”min yndlingsadventssang” – det antyder ligesom, at jeg kender og elsker en perlerække af adventssange, og så langt gror træerne trods alt ikke ind i integrationshimlen. Men jeg er vild med den sang. Jeg kan den udenad. Kan du det, dansker?

Gaver, gaver, gaver!: Åh, hvor var der mange gaver! Især til Lasse, der var blevet beriget med en kalendergave hver eneste decemberdag op til denne aften. Der var adventsgave, for juleaften faldt sammen med sidste søndag i advent det år. Der var mandelgave – og hvert barn havde en mandel i sin risalamande. Og der var julegaver. Jeg kan huske, at jeg tænkte på ordet ’forkælet’ i forbindelse med alle de gaver, og ikke som noget dårligt – hvilket barn synes, forkælelse er dårligt? Men som noget helt, helt anderledes.

Ris med flødeskum: Hold. Nu. Kæft. Hvor smagte det godt. Du ved seriøst ikke, hvor genial en opfindelse risalamande er, før du har smagt kaeék. Det er sådan nogle raspagtige mandelmelssmåkager, som arabere spiser til Eid. De er melede, de smuldrer, de er tunge og ikke spor søde. Det føles faktisk mest som at spise sand. Den eneste grund til, at jeg spiste dem, var, at min mor gemte en 50-øre i en af dem. Og nej, så gammel er jeg ikke, at man kunne købe alverden for en halv krone dengang! Man kunne få ét Jenka-tyggegummi. Det bragte lykke at få mønten. Hun plejede i øvrigt også at sende mig og min lillebror rundt i nabolaget med dem. Lige så meget som vores naboer plejede at spørge nysgerrigt efter eksotiske opskrifter på falafel og hummus, lige så rungende tavshed blev vores surt omdelte kaeék mødt med.

”Undskyld, men er der mere kaeék?”, sagde lige præcis ingen nogensinde i hele Middelfart.

Nå, men over for det havde vi altså nu flødeskum, vanilje, kirsebær og gavegaranti. En på alle måder ulige kamp. Skift indfødsretsprøven ud med en skål risalamande, og så snakker vi ikke mere om det.

Der stod et træ i stuen!: Det var det mærkeligste af alt. Ikke at vi skreg i forundring. Vi vidste jo godt, hvad et juletræ var. Der stod for eksempel et i skolen. Det var mere at være så tæt på det i et rigtigt hjem. Man kunne ikke betragte det på afstand som en dekoration eller en kravlenisse, man skulle ligesom være sammen med det. Interagere med det. Juletræet var ikke bare en gæst i hjemmet, det var centrum for vores opmærksomhed. Gaverne lå under det. Vi skulle danse omkring det. Ja, rynk du bare på næsen. Men når du er færdig med det, vær så ærlig: Er det ikke den skøreste uforklarlige tradition, du kender? For mig var det ret intimt og som sædvanlig grænseoverskridende at opleve mine forældre i sådan en situation. Synet af os alle sammen syngende og dansende om træet har indprentet sig i mig. Det var SÅ akavet. For virkeligheden var den her: Hele freakin’ december synger man de her sange i Danmark. Og mine forældre kendte dem ikke. Inger Margrethe var god ved os og lagde ud med Højt fra træets grønne top. Den kan alle være med på, har hun nok tænkt. Forkert. Den kan ingen være med på. Hvor skulle far og mor kende den fra? Hvorfra? Fuck, der var lang vej igen!

Privatfoto

Dansk Flygtningehjælps børnehave. Sådan ser det ud, når en bunke arabiske børn fejrer jul uden at ane, hvad der foregår omkring dem. Det er mig i det grønne tøj til højre.

Min juleaften hos Inger Margrethe var den første, og jeg holdt ikke en ”ren” juleaften igen før i gymnasietiden, hvor jeg blev inviteret hjem til en ven. Men i de mellemliggende år gav mine forældre Murad og mig mulighed for at vælge, om vi ville holde jul i stedet for Eid. Det blev et årligt nej tak fra os. Lige så gerne vi ville være som de andre, lige så utænkeligt var det, at vi skulle skifte Eid ud med jul. 50 procent af vores afvisning handlede om skyld: Det føltes helt instinktivt forkert at forkaste vores egen tradition, især over for vores forældre. Og så handlede det også om, at det simpelthen ville føles uægte. Vi skulle have et træ ind i stuen uden at ane, hvordan man fik det op at stå af sig selv. Få flydende sukker til at hænge fast på små kartofler, som man – kan jeg forstå – i denne anledning skal købe i glas. Vi skulle lære sange – også vores far, som i en alder af 63 år stadig ikke kan synge Højt fra træets grønne top og ikke aner, hvad det betyder, at siden skal det spises. Etc. Nej – for mig var det endnu en uoverkommelig opgave at researche på. Og så længe ingen betragtede os i vores eget trygge hjem, kunne jeg bilde klassekammeraterne hvad som helst ind efter jul:

”Ja, vi fik and. Uhm, det var skønt. Hvad med dig?”

Og så er den klassens time overstået.

Men undervejs fandt vi ud af, at det var med julen ligesom med fjernsyn: Man må godt nøjes med den mellemstore kanalpakke. Man må zappe. Og man kan altid sætte en parabol op, hvis det skal krydres med lidt arabisk. Noget af julen slugte vi bogstaveligt talt rub og stub – vi har været omkring vores forelskelse af risalamanden. Min mor er ubetinget den desserts allerstørste fan. Hun serverer det i hele november og december, og jeg vil tro, at størstedelen af de herboende arabere, der har smagt risalamande, fik det første gang hos os. Rutinemæssigt ringer de året efter for at spørge mor til råds som den juledessert-ekspert, hun pludselig er:

”Det er, fordi du ikke har kommet nok vanilje i!”, svarer hun gerne personen i den anden ende af røret, mens hun himler med øjnene.

Araber er araber værst.

Vi gik også all in på julekalenderen i fjernsynet – længe inden vores jul hos Inger Margrethe. Den første tv-føljeton, mine forældre fulgte med i, var Jul på slottet i 1986. Så da Prinsesse Miamaja var på skærmen igen nogle år senere, kunne min mor afsløre, at hun godt vidste, hvordan den endte.

Jeg elskede Pyrus og den der med skilteskoven, og jeg tror, julekalenderne var en stærkt medvirkende årsag til, at jeg forelskede mig i tv. Det samlede os. Det var spiseligt og havde en umiddelbar lethed, som adskilte sig fra stort set alle andre situationer i vores møde med Danmark. Alle kunne være med, og det havde ikke noget med religion at gøre dengang – det var først med julekalenderen Jesus og Josefine. Faktisk mindede det os om et koncept, vi kendte allerede, nemlig fawazir. Det er nogle revyagtige tv-serier, som dagligt vises på arabiske tv-stationer i forbindelse med ramadan-måneden. Her havde min familie allerede en hjemmebagt tradition, hvor man skiftedes til at give lækkerier, der skulle nydes under programmet. Det overførte vi selvfølgelig bare til julekalenderen. Hvert familiemedlem skulle på skift diske op med klejner, kager eller karameller til dagens afsnit. Min mors favorit var Nissebanden, og hun nævner den stadig til os fire voksne børn:

”Det er nu en skam, at de ikke sender Nissebanden i år.”

Hun mener det alvorligt, som om vi stadig ser den troligt a la House of Cards. Hva’ snakker du om, mor, siger vi så, mens hun synger:

”Det ... er ... risengrød ... smask, smask, smask.”

Altså, kun den del af sangen. Igen og igen.

Juleriet tog især fart, da andet søskendekuld kom i midten af halvfemserne. Yasmin og Nadim er en del yngre end Murad og mig, så der var en anden naturlighed over det nu – både fordi de to yngre søskende havde en anden ”indfødt” forventning om jul, og fordi der simpelthen var gået flere år. Det var blevet mindre akavet for os at tage ind. Vi begyndte at fejre juleaften med pakkeleg og en stor kalkunsteg, der siden endelig blev til en and. Helt i starten lavede min mor oksesteg, som vel stort set er det eneste dyr, man IKKE spiser juleaften. Risalamanden fik vi selvfølgelig, men vi droppede marcipangrisen – det er simpelthen for mærkeligt med et svin, vi pludselig godt må spise. Og et af årene – faktisk for ganske nylig – blev rødkålen på en eller anden måde til rødbeder. Suk. Stadig lang vej igen.

Her et friskt bud på, hvad vi muslimer fordriver juletiden med.

Jeg aner ikke hvordan, men kan vi ikke også godt blive enige om, at syltet rodfrugt kan være lige så godt som syltet kål? Kan vi i det hele taget ikke blive enige om, at absurd mange af de her traditioner kun er naturlige, fordi de altid har været der? Hvis man i dag skulle opfinde en højtid, ville man så – selv hvis man tænkte heeelt ud af boksen – beslutte sig for at vikle et nåletræ ind i stearin og glanspapir, stille det midt i sit hjem og tilbede det, mens man slubrer i en kop opvarmet rødvin med udkogte rosiner i bunden? Jeg kan i hvert fald sige så meget, at ingen af os tog hjem fra Inger Margrethe den aften for mange år siden og tænkte: Wauw, alt det her må vi også ha’. Lige nu! Lad os straks lave tørre småkager med peber, stikke krydderier i appelsiner og hænge dem i køkkenvinduet. Bortset altså lige fra risalamanden ...

Privatfoto

Min mors outfit fra julen 2015 er jo en ren tilståelsessag – hun er tydeligvis på vej ud med kobenet.

Det første år på Journalisthøjskolen valgte jeg at blive på kollegiet i Aarhus juleaften i stedet for at tage hjem til mine forældre i Ølstykke. Jeg var 19 år og notorisk på røven, så hvorfor ikke spare de penge i stedet for at bruge dem på en højtid, som vi ikke rigtigt fejrer? Det bliver skidehyggeligt, tænkte jeg. Byen er forladt, kollegiet er tomt, og scenen er sat til en thriller. Jeg lejede en film (og skammede mig lidt nede hos Blockbuster), købte noget bland selv-slik og et stort kalkunlår i Aldi. Total luksus for en studerende – på en hvilken som helst anden aften. Men den aften kom jeg til at føle mig mere ensom end nogensinde før. Jeg opdagede, at det ikke var noget religiøst. Staten har givet os fri, så vi kan være sammen. Og jeg sagde nej tak. Den aften overgav jeg mig til familiejuleaften.

Hallo Hallo!

Integration er en proces. Jeg kunne ikke drømme om at påstå andet, for jeg har lige berettet side op og side ned om vores gradvise akklimatisering til juleriet. Men en gang imellem er der heldigvis også noget andet end den evige proces og de mange små tilbage- og fremskridt. Der er øjeblikke af fuldfed fodbolddanskhed, hvor intet tager tid, og hvor man ikke skal tage tilløb eller forbehold, men bare ER dansk lige nu og her. Der er nok forskellige ting for forskellige familier, og nogle oplever det måske aldrig helt rent. Men jeg kan tydeligt huske min første store no-question-about-it date med danskheden. Det var Det Internationale Melodi Grand Prix i 1990. Familien Mahmoud sad klar foran tv-skærmen den aften, og det var ikke, fordi vi havde en særlig forkærlighed for rejehop og højt hår med os fra de varme lande – selvom den konkurrence egentlig har mange arabisklignende glitter-features, nu jeg tænker over det ... Vi havde ikke engang set det danske Melodi Grand Prix det år eller tidligere. Men denne gang var det noget særligt – og hun hed Lonnie Devantier. 17 år, orange jakke med kilometerlange skulderpuder og en permanent, der var in it to win it. Hun havde vundet med Hallo Hallo, som nu kørte på repeat på samtlige danske radiostationer, mens alle ventede på det store, internationale gennembrud.

Det særlige med Lonnie var, at hun var fra Middelfart, så hele byen var på den anden ende. Og det ekstra særlige for os var, at min mor gik på Erhvervsfaglig Grunduddannelse (EFG) med hende på det tidspunkt. Så Lonnie var fra byen, min mor kendte hende (helt sikkert ikke så meget, som hun påstod, men nu hygger vi os lige, ikke?), og nu skulle hun synge for verden. Det var den fedeste følelse! Alle i en radius af 100 kilometer fra Middelfart ejede den sang lidt mere end alle andre, og i ugerne op til Det Internationale Melodi Grand Prix var folk på egnen mere danske end resten af befolkningen. Det smittede. Jeg elskede det, og som med så mange af de her barndomsminder er det den voksne, der genoplever og danskhedsanalyserer på det nu. Men det magiske var netop, at jeg slet ikke tænkte over det. Der var ikke noget observerende niveau med Hallo Hallo. Ingen Abdel, der tænkte: Nu er vi lidt mere danske, flueben her. Jeg var der bare, og jeg delte stoltheden, nervøsiteten og spændingen helt automatisk.

Vi var topklar i stuen til finalen i Jugoslavien. Vi holdt med Danmark, med Middelfart og med Lonnie, vores veninde. Men selve finaleshowet – Lonnie eller ej – var også noget fuldstændigt nyt og fantastisk for os. Vi kom fra en verden med alle tænkelige politiske og religiøse fraktioner og konflikter. Alle mulige og umulige holdninger til USA, Israel og Syrien. Borgerkrigen i Libanon var stadig tæt på, og når vi og især mine forældre tænkte på vores hjemland, var det på alt andet end enhed. Men lige nu og her et sted mellem Middelfart og Zagreb deltog hele Europa i en generøs og positiv konkurrence, hvor det gjaldt om at hylde de konkurrerende lande med op til douze points. Ja, man kunne ikke engang give nogen til sig selv. Det ene land efter det andet roste værtslandet for et fantastisk show. Det var en indædt kamp mellem alle lande, men eneste våben i slagmarken var konfettikanoner. Hjemme i stuen på Merianvej var begejstringen grænseløs.

Og så må vi selvfølgelig ikke glemme selve sangen. Og lad bare være, du kan også huske den. Og synge den. Hallo! Haaallooo! Ikke noget Fra Mols til Skagen dér. Ingen mol og geografiske benspænd. Ingen besynderlig nordisk indforståethed. Verdens mest udbredte ord i omkvædet og en happy rytme på speed. Alle kunne skråle med, og det gjorde min mor så.

Som etnisk dansker tænker man måske ikke særligt meget over, hvad den musikalske arv betyder. Men det er med danske sangtekster som med hudfarve: Det afslører og placerer dig med det samme, og det er ikke nogens skyld. Det er bare sådan, det er. Jeres kollektive hukommelse af Danseorkesteret, Moonjam og hvad har vi ellers … I er for sindssyge! Hold kæft, hvor har jeg stået mange gange på et dansegulv op gennem 00’erne og været lækker i hofterne til noget Justin-Britney-Whitney og tænkt: Så kører det! Alle danser, alle drikker af lunkne dåser, alle giver den gas til solopgang – indtil bam! Dj’en sætter Gnags eller TV-2 på. De to bands flyder altid sammen for mig – gamle mænd fra Aarhus med finurlige tekster, seriøst: Kan I selv høre forskel?

Selvfølgelig må I gerne elske firserne. Selvfølgelig har en 19-årig vissen, nyudklækket studine hverken pligt eller evne til kl. 02.40 om natten at åbenbare visdommen i Steffen Brandts lyriske univers for en spejlblank araberdreng på musikalsk sidespor. Skrål endelig det bedste, du har lært, min pige. Ja, sådan – ind i cirklen med dig, your time to shine! For sagen er jo bare, at I har fået det ind med modermælken. Bogstaveligt talt. Jeres mødre var gravide til (ikke med) Sebastian og ammede til Shu-bi-dua. Nogle ting kan man tillære sig – madpakker og den slags – og så er der bare noget, der er på et andet nærmest metafysisk niveau ... uden i øvrigt at gøre Shu-bidua mere guddommelige, end de kan bære. Den danske musik var en af de ting, jeg ikke kunne sætte på to-do-listen som barn. Jeg anede ikke, hvad det var. Og jeg nænnede ikke at spørge:

”Hvad er det egentlig, der er sat på ghettoblasteren?”

Selv hvis jeg gjorde, så er der et loft for, hvor meget dansk kultur man kan slæbe hjem fra et provinsbibliotek. Især hvis man ikke aner, hvor man skal lede. Så jeg satsede det meste af lånerkortet på Rune-bøger og Anders And-blade. Og selvom det siden selvfølgelig er lykkedes mig at memorere en god portion Anne, Sanne og Hanne, så ender jeg stadig som den blanke araber uden for cirklen. Da Lars H.U.G. spillede på Roskilde Festival 2015, var jeg der sammen med en flok dejlige journalistvenner, som tydeligvis ikke har hørt andet i deres københavnske, Politiken-abonnerende barndomshjem.

”Er det ikke fantaassstisk? Kom nuuuu!! Abdel, giv det nu bare en chance! Kan du mærke det? Hygger du dig ikke??”

Svaret var nej. Folk var i ekstase, og jeg anede ikke, hvad der foregik. Sådan har jeg det også med halvdelen af castet i Toppen af Poppen, hvor danske popstjerner underholder tv-Danmark med at fortolke hinandens største hits.

”Ej, var Joey Moes version af Anne Linnets Venus ikke bare SKØN!?”

Anne hvem, siger du? (O.k., jeg ved godt, hvem Anne Linnet er. Jeg HAR set Bamses Billedbog. Hun var SKØN i den der blå kæmpefrakke ... Det’ gas. Jeg ved da godt, at Anne blev kendt som X Factor-dommer i en sæson. Jeg er journalist. Jeg holder mig opdateret, ikke?).

Lige så lidt som jeg har fået Lars H.U.G. ind under huden, lige så meget har jeg klamret mig til de kulturkamre, som det lykkedes vores familie at komme ind i uden at gøre os umage. Vi holdt fast i alle fodbolddanskhedsøjeblikkene, som gjaldt det vores liv! Og det er relativt kort tid siden, jeg holdt op med at se julekalender, kan jeg afsløre. I lang tid undskyldte jeg mig med, at det var en faglig forpligtelse som tv-menneske. Men hånden på hjertet: Jeg er bare vild med julekalendere. Det er heller aldrig lykkedes mig at opbygge en seriøs modvilje mod kongehuset, selvom det er moderne i de kredse, jeg kommer i. Jeg har været livereporter på royal dåb i Møgeltønder og nytårstalen på Amalienborg Slotsplads uden skyggen af ironisk distance. Jeg elsker Daisy, jeg elsker Lunte, og jeg elsker Lonnie. Så hvis du læser med her, Lonnie, min homie:

Tak fra bunden af mit fynske hjerte. Den danske sang er en ung blond pige, og du dansede med mig.

Privatfotos

Også skolefritidsordningen gik amok i Melodi Grand Prix i 1990'erne. I 91 fik jeg lov til at agere Kim Sjøgren på violin til Birthe Kjærs 'Din Musik, min musik' – inden jeg trådte helt ind i centrum ved pianoet som årets vinder: Anders Frandsen med 'Lige der hvor hjertet slår'. Ømt.

”Jeg elskede bare den her Camilla”

Tv-skærmen har på mange måder været den vigtigste dansklærer for mig og min familie. Længe før apps og internet var det tv plus parabol, der holdt os opdateret på tendenserne i det nye land, og det kørte nærmest i døgndrift derhjemme – selvfølgelig krydret med en masse arabiske kanaler. Det var datidens Google for os, som besvarede stort og småt, fortalte os hvordan (den danske) verden hang sammen og gav os samtaleemner med i skole og på job. Matador og Krøniken opdaterede os på landets historie. Nanna og Buster inviterede os med ind til køkkenbordet og opdragede os i omgangsformer. Og diverse livstils- og boligprogrammer viste, hvordan livet blev levet. Uden at det skal blive et kampskrift for public service, så kan jeg ikke helt få greb om logikken: Det lader til, at de største kritikere af DR og licens og fortalere for pay per view er de samme (partier), som ønsker at værne om dansk kultur, og som advarer mod trusler fra såvel indvandring som det engelske sprog. Jeg har svært ved at se, hvordan mindre danskproduceret indhold og mere Kardashians (som jeg i øvrigt elsker, det er ikke, fordi jeg vil have DR K på hele paletten) baner vej for bedre integration og stærkere dansksproget kulturindhold. Det havde ikke gjort vores forståelse for det danske samfund bedre.

At se fjernsyn blev naturligvis også brugt som tidsfordriv. Så mange venner havde mine forældre heller ikke i den nye by, og det var begrænset, HVOR ofte man kunne invitere naboer på pitabrød. Tv var en god og trofast ven af familien, selvom der var masser af indforståethed, som røg hen over hovedet på os. Der var referencer og ping-pong mellem værter, som krævede en vis oplysningsgrad og erfaring i samfundet, som vi ikke havde endnu. Men så supplerede vi som sagt med arabiske tv-kanaler. I dag er mange bekymrede over arabernes parabolbegejstring.

”Så sidder de bare derhjemme og glor på Al Jazeera for fuld udblæsning.”

Jeg forstår bekymringen, hvis der kun ses arabisksprogede programmer (men kan vi i øvrigt please snart bruge noget andet end Al Jazeera som skrækeksempel; det er en af verdens mest respekterede nyhedskanaler), og børn vokser op uden fornemmelse for, hvad det nye land rummer. Men helt ærligt, vi gad sgu da ikke sidde og glo på Eleva2ren fredag aften og føle, vi var på skolebænken på alle andre tidspunkter, end når Nina og Hugo-spillet tonede frem. Så zappede vi … men vi var stadig vilde med dansk tv. Se, der har vi den igen: Både-og er faktisk en mulighed. Man behøver ikke at give afkald for at få plads til noget dansk i det hul, hvor der før var arabisk. Og min mor hoppede i øvrigt på morgen-tv-bølgen, længe før det blev mainstream. Det blev i hvert fald min konklusion, da jeg på et tidspunkt spurgte hende, hvilke danske programmer hun bedst kunne lide i de første år. Udover Lykkehjulet og selvfølgelig alle afskygninger af julekalendere betroede hun mig:

”Jeg elskede bare den her Camilla om morgenen.”

Hun refererede til Miehe-Renard og programmet Morgenflimmer på det hedengangne Kanal 2. Sorry, Cecilie Frøkjær.

Også på børneværelset var fjernsynet en kær ven. Da mine forældre endelig fik råd til at skifte deres første orgel af et tv, som de havde fået i gave, ud med en nyere model, kom det gamle ind til mig. Det blev min tredje forælder, som indførte mig i dansk kultur og ville mig det bedste. Det opdragede mig med OBS! Dannede mig med Bullerfnis. Og de mange timers selskab med genudsendelser af Dollars, Dallas og Det lille hus på prærien lærte den allerede tosprogede Abdel et tredje sprog til næsten perfektion. Men fjernsynet var nærmere at betegne som en adoptivforælder, for vi lignede ikke hinanden. Fjernsynet var blond, blåøjet og, med undtagelse af Hella Joof, støvsuget for brune typer. Ingen af dem så ud som mig. Skuespillere, studieværter, sportsfolk, politikere, ekspertkilder og cases. Stort set ingen kom fra Mellemøsten. Så da jeg en maj-lørdag i 3. g. tog til optagelsesprøve på Journalisthøjskolen i Aarhus, var det blandt andet med et spinkelt håb om at kunne lave om på det. På vej hjem i københavnertoget hørte jeg, hvad andre havde svaret og skrevet til prøven, og jeg følte mig overbevist om, at min fremtid lå i de to andre bud, som Hvad kan jeg blive-testen i sin tid i folkeskolen viste: advokat eller tryllekunstner. Men det gik som bekendt anderledes, og da jeg et par år efter scorede en praktikplads på DR, anede jeg ikke, at jeg var kommet SÅ tæt på mit mål. Allerede inden for den første måned blev jeg bedt om at sende live som reporter på en morgennyhedsudsendelse. Antallet af seere på DR's morgenprogrammer kunne tælles på et par hænder, men min begejstring for at være på skærmen var så svær at skjule, at den faste morgenredaktør drillende døbte mine indslag for ”TV Abdel”. Siden fulgte et værtskab på ungdomsprogrammet Smæk for skillingen, radiovært på P3, nyhedsvært på DR Update, livereporter til kongestof og valg, forbrugervært på TV 2-programmet Basta og DR1-flagskibet Aftenshowet. Jeg var i himlen. Jeg var accepteret. Jeg var dansk! Ligesom de andre i fjernsynet. I år (2016, red.) stillede Murad, min bror, i øvrigt op i Melodi Grand Prix, så nu mangler jeg vel egentlig bare den sidste skalp for at slutte integrationsringen på Lærkevej: en rolle i Nissebanden til min mor. Hendes telefon er åben.

Fotos: DR

Et udsnit fra tiden som skærmtrold. Måske har der siddet en lille araberdreng derude et sted og sagt: "Hey, han ligner mig!"

Det er blevet en yndlingsdisciplin for politikerne at mene en masse om religion. Her endnu et eksempel på, at politikerne vil blande sig i en debat, som de rent politisk intet vil gøre ved – bortset fra at tale (ned).

Tegning af profeten

Når det er jul i Danmark, synger vi, og tit om Jesus. Det lærer man hurtigt. Man finder også ud af, at de fleste danskere tror lige så meget på den skæggede nisse i skorstenen som på den jomfrufødte baby i krybben Det er én stor, overnaturlig leg, som man overgiver sig til en gang om året og hopper rundt om granerne i de små stuer uden den store skelnen mellem julemand og Jesusmand. Potato/potato. Det er jul, det er cool. Jeg behøver næppe sige (ikke tegne, for Allahs skyld ikke tegne!) profeten Muhammed for at minde om, at sådan er det ikke heeeelt i den kultur, jeg kommer fra. Vi er sgu bare lidt mere andægtige på profetfronten, må jeg konkludere. Nogle naturligvis mere end andre. Nå, men en gang i skolen i Middelfart skulle vi synge en julesang i musiktimen, og på arket med sangen var der en tegning af det lille Jesus-barn i krybben. Det var et sorthvidt kopiark i en rodet og ulogisk opsætning, og det var noget af det mest ulækre, jeg nogensinde havde set! Jeg fik kvalme over det i en sådan grad, at jeg gik rundt og spurgte de andre i klassen, om de ikke også syntes, det var helt vildt klamt med det Jesus-barn. Det opfangede vores musiklærer med det samme, og hun blev vred og troede, at det var et eller andet muslimsk, jeg havde gang i. Nu skal man ikke overfortolke situationen, men … det var det måske også? Altså, noget muslimsk, jeg havde gang i. Måske syntes jeg, det var et ulækkert billede, fordi jeg var et barn med en reaktion på noget andet end det, jeg kendte? Måske sad det i mig, at man ikke bare skal gå og fedte rundt med et billede af en hellig profet, som Jesus er i islam? Men jeg tror egentlig mest af alt, jeg blev overvældet af en slags dårlig samvittighed. Her skulle jeg lære om, synge om og se på billeder af en anden religions overhoved, mens jeg ikke selv kendte et klap til min egen tro eller kunne nogen muslimske salmer. Det føltes forkert, men det kunne jeg ikke formulere. Så blev det til kvalme. Kvalmegrænse, måske? En form for ”hertil og ikke længere”-grænse for, hvor lange distancer jeg trods alt kunne tilbagelægge i klaphattekapløbet. Hvor meget jeg kunne suge til mig, optage og tage med hjem på bekostning af min egen kultur. Nej, Jesus skulle ikke med hjem også. Allah var der jo knap nok!

Samme reaktion havde jeg mange år senere (og langt mere bevidst), da dansklærer Inger i Ølstykke gav mig en bibel med hjem i den bedste mening. Hun syntes, det var ærgerligt, at jeg ikke var med i kristendomsundervisningen, som man dengang – og stadigvæk – som muslim selv kunne vælge, om man ville deltage i. Mine forældre sagde til mig, at det var min egen beslutning, om jeg ville fritages. Jeg tog pænt imod Ingers bibel, men jeg læste den ikke, og jeg deltog heller aldrig i undervisningen. Jeg skal ikke være hellig og udelukke, at jeg som 15-årig ikke også så det som en snedig anledning til en ekstra fritime. Men jeg husker dog, at jeg talte seriøst med mine forældre om det, og når jeg ikke kendte nok til min egen trosretning og ikke havde læst Koranen, var det ikke passende, at jeg skulle vide mere om en anden religion først.

De fem store spørgsmål

Indrømmet, for mig har religion mere noget med værdier at gøre – og meget lidt med regler. Jeg har stadig til gode at læse Koranen fra ende til anden, og jeg har ingen stor gudsfrygt med hjemmefra. For os har religionen været intern i stedet for ekstern. Ikke så meget tørklæde, men gerne en god portion skyldfølelse, når du gør noget haram – det vil sige en synd, forstået på alle mulige måder: dels, at det er forbudt, men også at det kan være synd for/ærgerligt. Det modsatte er halal – i orden, ligesom det jødiske kosher. Religionen har i min familie altid været en indre vejviser, ikke en ydre pådutter. Så når jeg i indledningen af bogen annoncerede, at det ikke skulle handle særligt om religion, er det til dels, fordi jeg ikke har det store at bidrage med. Bortset fra lidt kvalme over et sangark og lidt nervøsitet over, om jeg mon en dag ville blive hørt i den bibel, der lå og samlede støv på drengeværelset, har det været relativt smertefrit for mig at have den tro, jeg har. Jeg har hverken lyst til eller mulighed for at bidrage til fortællingen om, at muslimer enormt gerne vil omvende alle jer andre. Derfor har det gennem årene været sindssygt at opleve andres forestilling om min religion. Der er en intens interesse i, hvorvidt vi er religiøse og i så fald, hvordan og hvor meget. Forestil dig, at din trosretning og du var udsat for samme offentlige debat og undersøgelse. Konstant. Jeg kommer ofte, og i stigende grad, ud for at skulle forklare mig om noget, som på den ene side er ekstremt privat og på den anden side ligegyldigt for mig. Ligegyldigt som i naturligt – det er bare sådan, det er. Det kan godt gå mig på. Men når jeg nu begiver mig ud i et forfatterskab for at skabe mere forståelse, giver det ingen mening at gå uden om netop det, som ofte er den allerstørste anledning til konflikt mellem muslimer og kristne. En håndfuld temaer vender tilbage igen og igen, så hermed i oplysningens navn og helt for egen regning: de fem hyppigst stillede spørgsmål til muslimer i Danmark. Hvis du læser dem til ende og tænker, at rækkefølgen repræsenterer graden af invaderet privatsfære – ja, så har du ret.

1. Bøn

Jeg synes, det er en uskik at måle religiøsitet, og folk, der bilder sig ind, at de kan det, er generelt alt for optagede af andres gøren og laden. Derfor vil jeg heller ikke sige, at min mor har været mere religiøs end min far, men hun har altid været mere synligt optaget af det. Som den gode mand, min far er, har han aldrig sagt hende imod, når hun har haft et ønske til et bestemt ritual eller noget, vi skulle deltage i under ramadan. Alligevel er det aldrig lykkedes hende at få indført fast bøn i vores familie; det, tror jeg, hun ville ønske, at vi havde gjort noget mere. Hun har i hvert fald selv i ramadanen, hvor alting generelt bliver lidt mere intenst i Allah-afdelingen, bedt den klassiske bøn på tæppe fem gange i døgnet vendt mod Mekka. En gang imellem har hun fået min søster, Yasmin, med på det, og så har de to haft en mor-datter-oplevelse med at dyrke ritualet sammen: Man gør sig ren, tager skoene af og en speciel dragt på, som dækker kroppen og håret. I starten gjorde min søster det bare, fordi hun syntes, det var sjovt og spændende, men med årene er det blevet mere seriøst for hende. Jeg har aldrig kunnet finde ud af den helt store pakke med fem gange i døgnet, men jeg har dyrket den korte, miniversion af en bøn – og kan stadig spontant finde på det under pressede situationer. Især når mor ringer og på arabisk opfordrer mig til det – så tager jeg det alvorligt, selvom jeg ikke ved, om hun selv mener det så bogstaveligt. Havde min mor på dansk sagt:

”Jeg synes, du skal bede en bøn.”, havde jeg nok grinet tilbage.

Men når hun beder mig om det på arabisk, får det en anden alvor over sig. On your knees, boy! (Jeg ved godt, dét var på engelsk, men jeg har ikke arabisk tastatur).

I dagligdagen har bøn været korte seancer i trængte tider, for eksempel når nogen var syge. Gad vide, om det er særligt meget anderledes end for de fleste andre. Det tror jeg ikke. På verdensplan er det i hvert fald sådan, at de mest troende bor de hårdest ramte steder og føler et stærkt behov for noget guddommeligt, mens mere velstående befolkninger med overskud, overflod og uddannelse ikke føler samme trang.

2. Gris

Hvis du spørger en muslim om hans forhold til svinekød, kan du få mange forskellige forklaringer. En vil sige, at det handler om, at grisen er et urent dyr. En anden vil fortælle dig en anekdote fra Koranen om et eller andet, en gris har gjort, mens en tredje vil forklare sin modvilje mod flæskesteg med, at grisen tidligere har været et husdyr. Altså hundesammenligningen. Jeg har også hørt versionen:

”En gris er et kannibalsk dyr, der ville spise sin egen mor, hvis du serverede en flæskesteg for den.”

Et af de allerhyppigste spørgsmål er diverse variationer af dette:

”Hvorfor kan du ikke bare tage en frikadelle, når du nu har boet i Danmark i så mange år?”

Sagen er: Jeg spiser ikke svinekød, og jeg har aldrig gjort det. For mig har det ikke noget at gøre med længden af min tid i Danmark – jeg kommer ikke til at kværne røde pølser som tresårig. Jeg har virkelig bare ikke lyst. Jeg ville ikke nyde det. Så hvorfor skulle jeg? Ville jeg spise svinekød, hvis jeg var ved at dø af sult på en øde ø, og der kun var mig og en gris? You bet – med hud og hale! Det er i øvrigt også tilladt, hvis det er for at redde eget liv. Ja, det meste haram er tilladt i så fald. Men det er faktisk nemt at undgå svin i dag. Færre spiser det i det hele taget, så for mig bliver udfordringen mindre og mindre – sjovt nok i takt med at vores fokus på muslimske særinteresser bliver større. Nogle gange har jeg en fornemmelse af, at folk bliver sådan lidt stødt på manchetterne og tænker: Ej, skal han sidde der og synes, at jeg er ulækker, fordi jeg spiser min flæskesteg? Intet kunne være mere forkert. Jeg synes, en flæskesteg ser superlækker ud, og jeg tror på, den smager dejligt. Og hvis jeg får en burger med bacon i, tager jeg det ud og spiser resten. Meget simpelt.

Da jeg var barn, var det også simpelt – overraskende nok, egentlig, når jeg tænker på alle mine kvaler med at være anderledes i øvrigt. Men svinekødet husker jeg ingen mavepine forbundet med. Det blev bare sagt til forældrene, at Abdel ikke spiser svinekød, og så var der ikke gris på min tallerken til børnefødselsdagen. No big deal. Særlige hensyn og folk, der går amok over børnehaver, der ikke serverer frikadeller – det har aldrig givet mening for mig, ikke nogen af lejrene. Da jeg var barn, var der en eller anden voksen, der hviskede:

”Og de her pølsehorn er til dig, Abdel,” og så gik livet videre med et lille klap på skulderen. Trygt og diskret.

Modsat i mit voksenliv, hvor folk vil roses for at tage hensyn:

”Abdel, må du godt spise laks?!!”

”Øhm, ja, det er jo ikke svin.”

”ABDEL. ABDEEEEL. DEN HER ER TIL DIG! OG DEM HER! OG DET DEROVRE MÅ DU GODT SPISE OGSÅ!!”

Tak, jeg ved godt, at jeg må spise kartoffelsalat.

3. Alkohol

Det allerstørste mysterium for de fleste islamnysgerrige er, at jeg ikke spiser svinekød, men drikker alkohol. Af en eller anden årsag opfattes humle og svin som totalt sidestillede i Danmark. Så skal man forklare! Bliver Allah ikke sur over begge dele? For det meste fornemmer jeg en underliggende præmis om, at hvis du kan drikke øl, kan du vel for fa´en også æde en gang flæskesvær. Hvad kan jeg sige? Jeg har det o.k. med at undvære den fedtede pose øffere, du har liggende dér, men stramt med at undvære en kold pilsner på en varm sommerdag. Jeg tror ikke, jeg kommer i helvede for hverken det ene eller det andet. Det er bare sådan, det er.

Vi drak ikke i mit barndomshjem. Det vil sige, officielt var der ingen alkohol. Men fars bajere i bryggerset – og tomme flasker i garagen – var familiens dårligst bevarede hemmelighed. Så alkohol var ikke noget, man nød eller talte om, det var bare (også) haram. Alligevel smagte jeg rødvin første gang derhjemme. Det var nytårsaften, jeg var 13, og det var min far, der bød. Vildt mærkeligt – der blev helt stille, både min mor og lillebror gloede underligt på os. Men jeg vidste præcis, hvor det kom fra; der havde lige været forældremøde på skolen, hvor alle forældrene var blevet enige om, at det var bedst, at børnene havde deres første oplevelse med alkohol i hjemmet, i trygge rammer. Alkohol skal de unge mennesker have på et eller andet tidspunkt, er åbenbart udgangspunktet, og så bør det ske, mens far og mor kigger på. Jeg har aldrig fattet den regel. I min verden skal forældre ikke ønske, at deres børn har en dejlig og civiliseret oplevelse med alkohol første gang, hvor de sidder og skåler med deres far og leger voksenleg. Man skal sgu da ønske sig, at ens unger bliver hønesyge og knækker sig i dagevis, så de aldrig mere rører det sprøjt. Men det mente danske forældre åbenbart ikke, og min far tog det til sig som en rigtig integrationsduks. Jeg har været på flasken siden ...

På samme gnidningsfri måde kom mine søskende også ind i det danske ungdomsliv. For det var jo reglen, ikke?

”Vi prøver lige med Abdel, og hvis det lykkes, gentager vi det én til én?”

Mja, ikke helt, hvis jeg spørger min lillesøster, hvilket bringer mig til den del af det muslimske miljø i Danmark, som jeg hverken kan eller vil forsvare: forskellen på piger og drenge. I teenageårene handler livet især om fester og den slags. I de år gik Yasmin i klasse med etniske danskere, lige med undtagelse af Amina fra Afghanistan, som aldrig rigtigt var med til noget. Det var Yasmin trods alt, så hun hang ud ved den lokale klub i Ølstykke og gik til fester sammen med de danske piger. Yasmin blev bare hentet tidligere end de andre piger, og hun blev altid hentet i bil af min far. Hun orkede ikke at forklare de andre hvorfor, så hun fandt som regel på en eller anden undskyldning:

”Vi skal tidligt op i morgen.”

”Min far er alligevel lige i nærheden.”

Den slags. Når hun fortæller om det, griner hun lidt over, at det faktisk altid lykkedes at finde på en ny undskyldning for at forlade en fest tidligere end alle andre.

Hun måtte stort set heller aldrig sove ude for mine forældre, og det havde altså ikke noget med den arabiske stolthed at gøre, som jeg tidligere har fortalt om. For med tiden måtte både Murad og jeg godt. Og siden måtte Nadim også. Yasmin fik ikke nogen forklaring dengang, men hun siger i dag, at hun godt ved, det var, fordi hun er en pige. Jeg kan huske, at hun nogle gange ringede til mig og beklagede sig over noget, mor og far havde sagt nej til. Så ringede jeg til mor og indtog min gode, gamle rolle som oversætter af den danske kultur og gik i gang med at belære hende:

”Hvis en pige er ude efter midnat i Danmark, betyder det ikke nødvendigvis at ... I kan lige så godt give hende lov, det bliver bare mere interessant, at det er forbudt.”

Og så videre. Det var logikken med mig selv og det glas vin, for pokker! Men jeg gik netop for logisk til værks, for min mor handlede på følelser, når det gjaldt hendes datter. Selvom hun havde tillid til hende, vidste hun alt om, hvordan andre muslimer opfatter den slags. Hun vidste, at Yasmin aldrig kom i problemer, men det handlede om, hvordan hun fremstod:

”Du er en muslimsk pige. Arabere snakker. Det handler om vores ry.”

Den besked får en muslimsk dreng ikke i den sammenhæng. Og det var ikke en forestilling grebet ud af den blå luft. Yasmin har fortalt mig, at hun engang var hos en veninde i København og hjælpe med oprydning i forbindelse med en begravelse. Det var sent, og hun besluttede sig derfor for at tage en taxa til den nærmeste S-togsstation og derfra et tog hjem til Ølstykke. På vej ind i taxaen kom en arabisk fyr forbi, som hun kendte perifert, og han spurgte hende anklagende, hvad hun lavede i København på den tid? Yasmin sagde – og det elsker jeg hende for:

”Hva’ rager det dig, mand?”

Hun smækkede bildøren, men hun vidste udmærket, hvad det betød. Hun skyndte sig derfor at ringe hjem til vores mor for at fortælle om episoden, så hun kunne være klædt på til det, Yasmin forudså, og som ganske rigtigt også skete en times tid senere: Telefonen ringede hjemme på Lærkevej (midt om natten!), og min mor tog den. Det var fyrens mor med den store afsløring om, at Souads datter føjtede rundt i nattelivet. Han havde simpelthen sladret til mor. Hold kæft, en nar. Og hold da kæft en dobbeltmoral. Ingen stiller spørgsmål til, hvad han selv lavede ude så sent, eller hvad han havde haft i glasset. Men en ung pige kan blive stemplet som slem eller det, der er værre. Det var selvfølgelig også det, mine forældre gerne ville skærme Yasmin mod med de strammere regler, det ved jeg godt. Der er grænser for, hvor mange kampe man kan tage med ”sine egne”. Men det her er en kamp, der ikke er slut endnu, de umiddelbart velintegrerede muslimer i Danmark har stadig lang vej igen. Vi kan ikke frasige os Sharia-undertrykkelse og – med rette – påstå, at islam sagtens kan praktiseres i et moderne og frihedselskende samfund, mens vi behandler unge piger, som man gjorde i Danmark i 1950’erne.

4. Tørklæde

Nu vi er godt i gang med indrømmelserne, så lad det være sagt med det samme: Jeg forstår ikke, hvorfor kvinder vælger at gå med tørklæde, og særligt i to tilfælde giver det ikke mening – det vender jeg tilbage til. Men jeg respekterer selve valget og kan samtidig se, at det er et altafgørende issue for mange: Hvorfor går nogle muslimske kvinder med tørklæde, mens andre ikke gør? Er de tvunget til det? Måske forstår jeg godt, at I undrer jer – i hvert fald når jeg tænker på, hvor grotesk meget politik, symbolik og retorik der er blevet proppet ned i det stakkels stykke stof. Hvad siger Koranen? spørger mange. Tja, den siger mange skøre ting om kvinder, ligesom Biblen foreskriver, at de skal tie stille i forsamlinger og have langt hår. Og der er mange fortolkninger, ligesom der er det i kristendommen. Men her er, hvad jeg ved fra det muslimske miljø i Danmark:

Nogle kvinder går med tørklæde uden at være undertrykte. Andre går uden tørklæde og får slag af deres mand. Hvis vi alligevel skal snakke så meget om det, kan vi så ikke i det mindste forsøge at komme lidt længere end kortslutningskommentaren om, at det er et kvindeundertrykkende symbol? Det, vi i hvert fald kan blive enige om, er, at det er kulturelt bestemt. Og ikke nødvendigvis så religiøst. Nogle bærer hijab, niqab, burka eller bare et moderigtigt stykke stof. Andre gør intet og kan være lige så troende eller underkuede af den grund.

Min mor – den mest religiøst anlagte i vores familie – har aldrig båret tørklæde. Min farbrors kone, Samira, en ret sekulær dame i Abu Dhabi, er derimod begyndt at gøre det i en sen alder, og da hun for kort tid siden besøgte os i Danmark, spurgte jeg hende hvorfor, så jeg kunne have en forklaring parat til dig. Det er ikke noget, en mand normalt spørger en kvinde om. Men Samira er en stærk, selvstændig og omfavnende kvinde med ben i næsen. Hun forklarede mig: Ifølge Koranen skal en muslim én gang i livet tage pilgrimsrejsen til Mekka. Et år havde hendes mand spurgt hende, om de ikke skulle tage af sted, men det havde hun ikke haft specielt lyst til. Når kvinder tager på pilgrimsturen til Mekka, skal de nemlig iføre sig tørklæde, og derefter bære det resten af livet. Året efter spurgte Samiras mand igen, denne gang overvejede hun det mere, for det kunne være en fin oplevelse. Så for lige at teste det besluttede hun sig for at tage et tørklæde på og gå i kiosken. Og det viste sig, at det slet ikke var så slemt i varmen, som hun havde forestillet sig – faktisk syntes hun, det så lidt chikt og Jackie Onassis-agtigt ud med et par fede solbriller til. Sådan er det i De Forenede Arabiske Emirater: Alt kan løses med et par Gucci. Hun var også efterhånden kommet op i årene og var begyndt at få lidt tyndere hår, så det viste sig på alle måder at være win-win for hende: De fik en skøn tur til Mekka, og hun fik en masse flotte tørklæder til at dække de grå hår. Det er en kæmpejoke, hvis folk passerer hende i Danmark og tænker, at der går en undertrykt kvinde. Men jeg vil samtidig vove at påstå, at hun nok ikke havde båret tørklæde, hvis hun boede i Danmark. Min lillesøster, Yasmin, har heller aldrig gjort det, men fordi hun og min mor har et særligt fællesskab om de muslimske ritualer, har de selvfølgelig talt om det. Yasmin spurgte faktisk engang min mor, om hun ikke måtte begynde at gå med tørklæde – det var i en periode, hvor hun begyndte at dyrke sin arabiske og palæstinensiske arv mere, det kommer jeg ind på senere. Det blev et klart ”nej” fra min mor. Ja – en muslimsk kvinde, der nægter sin datter at gå med tørklæde! Ikke i al evighed og ikke i en trods mod noget som helst, men som en mor, der ved, at så store beslutninger ikke skal træffes som 17-årig. I dag overvejer Yasmin stadig, om hun vil tage tørklæde på en dag. Måske, måske ikke. Men jeg er ked af tanken om, at hun risikerer at blive kritiseret og motivgransket på grund af et i så fald oplyst valg. Jeg tror kun, at den slags mennesker kan skubbe hende hurtigere hen mod den beslutning, bare i trods. På samme måde, som jeg pludselig i den senere tid har følt mig nødsaget til at identificere mig og udtale mig som muslim. En rolle, jeg ikke har villet tage på mig før, fordi jeg også var så meget andet. I det hele taget har jeg altid haft svært ved at forstå, hvorfor det tørklæde hidser folk sådan op. Jeg begriber ikke, hvorfor det er svært at acceptere en gruppe kvinders valg og at godtage det, når de forklarer, at de ikke er undertrykte. Det er et kæmpeproblem, at de overhovedet skal forklare og forsvare, at de tror på noget andet end dig. Det virker på mig som et falskt feministisk påskud, at man taler kvindens sag. Vel gør du ej! Du taler ud fra din egen modvilje mod at forstå og rumme det anderledes. Selvfølgelig er der kvindeundertrykkende muslimer, ligesom der er blegfede voldsmænd. Hvis man reelt var optaget af kvinders frigørelse, burde man sætte ind et andet sted end på hovedbeklædninger. Og så snart det ikke er ”for kvindens egen skyld”-argumentet, så er det ”ingen religiøse symboler i det offentlige rum”-kortet, der fyres af. #StopDigSelv. Jeg kan simpelthen ikke se, hvordan det går ud over dit halve kilo fars og to liter minimælk, at du ikke kan se kassedamens hår.

Når alt det er sagt, er der to tilfælde, hvor jeg til gengæld ikke fatter tørklæde-logikken hos mine egne trosfæller:

For det første: Tanken bag at dække sig med slør er blandt andet, at kvinden selv skal bestemme, hvem hun skal gøre sig til over for. At hun ikke skal friste fremmede, uønskede mænd ved – ifølge denne logik – at være sexet og tiltrækkende. Ehm? Vis mig en mand, som synes, at det absolut frækkeste på en kvindes krop er hendes hovedbund og lokker. Men lad nu det ligge. Det hænger heller ikke sammen, når tørklædebærende kvinder går i stramt tøj med masser af makeup og litervis af parfume. Altså, hvis man virkelig ikke vil virke tiltrækkende? Jeg forstår det simpelthen ikke. Men mere end noget andet sender det måske bare et signal om, at tørklædet er langt mere funderet i en kulturel identitetsfølelse end dyb religiøs fundamentalisme og undertrykkelse? Og her taler jeg vel at mærke ikke om kvinder i ”burkafængsel”.

For det andet: Børn. Jeg kan simpelthen ikke se, hvordan 8-årige piger kommer ind i den her ligning! Ingen bør i forvejen tænke sådan om små piger. Hvorfor tage deres uskyld fra dem ved at fortælle dem, at de skal dække håret til, så fremmede mænd ikke bliver tiltrukket af dem? Det forstår jeg endnu mindre end en 20-årig med tørklæde og skinny jeans. Men hvad gør man? Skal man råbe ad forældrene og pege dem ud i medierne? Skal man hive børnene med ind i en politisk kamp? For mig er det som sagt en kulturel ting, som nogle har valgt at holde fast i, mens andre har givet slip. Og jeg kan trods alt stadig komme på langt slemmere ting, som forældre kunne gøre ved deres børn.

5. Omskæring

En dag kom jeg grædende hjem fra skolen med min bog fra seksualundervisning. ”Jeg kan ikke finde min tissemand, far!,” vrælede jeg og pegede på de der skønne illustrationer af glade mennesker med endnu gladere kønsdele, som vi alle sammen godt kan huske.

Masser af forhud og frem og tilbage med den, og min tissemand var der bare slet ikke. Jeg skal nok spare dig for et kampskrift for mangfoldighed i seksualundervisningen, større var traumet trods alt ikke, og min far fik forklaret mig, at sådan kunne tissemænd også godt se ud. Det sjove er bare, at hvis vi var flyttet til USA i stedet for Danmark, havde jeg nok ikke haft den oplevelse, for der er flertallet af mænd omskårede. Dels på grund af diverse religiøse traditioner, dels fordi det simpelthen bare anses for at være mere hygiejnisk og mindre sygdomsfremkaldende. Og skulle vi ikke, som med tørklæderne, forsøge at tage debatten på et lidt mindre hysterisk og polariseret niveau? Ingen oplyste mennesker synes vel, at kvinder skal leve isolerede og som slaver i en mands fængsel? Ligesom ingen oplyste mennesker synes, at små ubedøvede drengebørn skal forulempes med sløve knive af religiøse kvaksalvere? Godt. Så lad os vælge vores kampe. Gerne ud fra oplysning. Og lad os vælge et vigtigere opgør end om min diller. Heldigvis griner både jeg og en stor del af mine etnisk danske venner ad hele hysteriet. De har nemlig også fået fjernet deres forhud. Men det er på grund af forhudsforsnævring (dét ord havde du IKKE regnet med at læse i dag, vel?). Og lad os bare sige det sådan, at de drenge får ingen skældud eller medfølende blikke. Så nej, Abdel Junior har det fint, tak. Og så sagde vi, at vi stoppede med at stille mig penis-spørgsmål, når vi legede Sandhed og Konsekvens.

For letkøbt?! Sådan stod med rød kuglepen ud for det her afsnit, da jeg fik det tilbage fra første gennemlæsning hos en bekendt. Hende løber man ikke lige om hjørner med, når det handler om (kvinders) frihedsrettigheder, og hun ville blandt andet vide, hvorfor jeg ikke kom ind på omskæring af kvinder. Den praksis, hvor pigebørn i de værste tilfælde får fjernet både ydre og indre kønsorganer, hvorefter de syes sammen igen, så der kun er et lillebitte hul tilbage til urin og menstruation, som den fremtidige mand (der ofte ikke er så fremtidig, da pigerne giftes bort som piger eller helt unge) så kan bryde igennem. Med andre ord: De lemlæstes med livsfarlige konsekvenser og fratages enhver form for seksuel nydelse. Og hvis hun tænkte det, undrer du dig måske også over, hvorfor jeg ikke forholder mig til det? Det korte svar er: Fordi det ikke har noget med mig at gøre. Det findes ikke i min kultur, men praktiseres langt overvejende i afrikanske lande, hvor det i øvrigt går fremad mange steder med forbud og afskaffelse gennem oplysning og dialog. Og godt for det, for det er jo en gennemført rædselsfuld praksis, som mig bekendt lige så ofte bunder i kultur og tradition som i religiøs fortolkning. Men at jeg som dansk araber, der aldrig har sat mine ben i hverken Somalia, Eritrea eller Etiopien, alligevel kommer ud for at skulle forholde mig til en praksis i de lande, illustrerer egentlig godt, hvad det er for en kollektiv skyld, muslimer udsættes for. Lad mig i øvrigt skynde mig at forsikre dig om, at jeg også er imod stening af kvinder, afhugning af hænder og flerkoneri. Så skulle det være på plads.

I Koranen eller helt i skoven?

Når det nu alligevel har handlet om kønsdelene, så kommer jeg til at tænke på det her udtryk, som jeg elsker:

Religion er som din penis. Du må gerne være glad for den, du må gerne være stolt af den, og du må passe på den. Så længe du ikke taler om den konstant eller tvinger den i mit ansigt!

Det er skidesjovt. Men så er der heller ikke flere ligheder mellem penis og religion. Det er egentlig en typisk dansk tilgang til religion. Det skal ikke være i det offentlige rum, og vi skal ikke have alle mulige religiøse typer til at fortælle os, at vi er ugudelige. Vi passer vores kirkegang juleaften og kan vores fadervor, og må vi så ellers være i fred, tak. Hvad du gør derhjemme, er din sag. Medmindre vi gerne vil høre om det, for så holder vi os ikke tilbage med at stille dig de allermest grænseoverskridende spørgsmål. Det er det store paradoks for mig ved at være muslim i Danmark, og derfor jeg har så relativt stor modvilje mod at skulle forklare mig. Det bliver altid defensivt. Altid kritiske spørgsmål. Sorry. Men det er seriøst kun én ud af 100 gange, at et spørgsmål om islam begynder sådan her:

Nej, hvor spændende med sådan en fastemåned – har du lyst til at fortælle, hvordan det foregår?

Og det føles besynderligt at have et andægtigt forhold til sin tro i et land, hvor det er en dyd, ja nærmest en selvstændig dansk værdi at have et afslappet forhold til den. Og mere end det, faktisk. Jeg oplever for det meste, at folk er afstandtagende, og i hvert fald helst kritiske. For nylig var jeg til middag med en flok etniske danskere, som jeg oftest er. Sådan en klassisk rødvinsævlemiddag et sted på Frederiksberg, og vi kom som altid vidt omkring i emnerne. I løbet af aftenen gik det op for mig, at stort set alle om bordet havde et nærmest religiøst forhold til krop og sjæl. Én fortalte om at have været på silent retreat i en svensk skov i dagevis og om, hvordan han hulkede og græd og blev renset på alle mulige måder. En anden fortalte om yoga. En tredje om fantastisk forløsning med Body SDS – nærmest terapitimer fysisk og mentalt. Alle nikkede, for det er populært at søge selvindsigt og anerkende sammenhængen mellem krop og sind. Jeg var også positiv, for jeg syntes, det lød spændende, selvom jeg også har så tilpas meget selvindsigt, at jeg ved, at jeg ALDRIG nogensinde kommer til at holde kæft i en skov i mere end et kvarter. Men derfor kan man jo godt forsøge at rumme andres trang til den slags. På et tidspunkt faldt snakken på religion:

”Abdel, er du egentlig muslim? Sådan muslim-muslim?”

Jeg nikkede, og denne gang blev det ikke, som det ellers så ofte gør, ved de lidt overfladiske spørgsmål om, hvorfor jeg så drikker alkohol, men ikke spiser gris, som jeg tidligere har været inde på. Nej, jeg skulle virkelig forklare mig nu, og det var ikke specielt på grund af islam – bevares, det var jo på Frederiksberg, folk er anstændige her og diskriminerer ikke på baggrund af religion. Det var tro i det hele taget. Tænk på alt det forfærdelige, der er gjort i religioners navn – folkedrab, fordømmelser, forfølgelser. Og neden under det hele lå den grundlæggende undren og dybe skepsis: Seriøst, hvordan kan du tro? Sådan rigtigt tro? Og her er, hvad jeg nok aldrig kommer til at forstå: En 40-årig mand i midtvejskrise kan rende rundt i en skov og tude i stilhed og føle sig connected til verden på en helt ny måde og komme renset hjem igen. Han følger et nøje tilrettelagt program, som én fremmed mand har sørget for, går all in og sætter ikke spørgsmålstegn ved skrifterne. Alle nikker, mens de med hænderne under bordet googler silent retreat og overvejer, hvordan de kan få deres arbejdsgiver til at betale for sådan et snarest muligt. Men hvis du tror på Gud/Allah, så er det op i skriftestolen og bekende. Og man skal grilles for al logik og videnskab eller mangel på samme og udfrittes om, hvorvidt man så også tror på tandfeen og påskeharen. Det er tilsyneladende mere legitimt at finde mening i skoven end i skrifterne.

Beklager, Camre-dreng – jeg drømmer en gang imellem på arabisk. Så det er selvfølgelig fair nok, at jeg ikke slipper forbi dit tankepoliti og kommer med på listen.

Tres procent

Godt så. Vi har efterhånden slået fast, at jeg som barn var opmærksom på ikke at skille mig ud fra mængden, og at det var et pres og en iver, der kom fra mig selv. Jeg kan ikke huske, at skolekammeraterne umotiveret har gjort mig opmærksom på min hudfarve eller baggrund på en bevidst negativ måde. For at såre eller drille mig. At de helt banalt kunne se en forskel, er en ærlig sag, men jeg oplevede ikke, at det fyldte hos andre end mig selv. Engang, da jeg var omkring 11-12 år, var min ven Steffen hjemme hos mig og lege. Vi stod ude i vores bryggers, da jeg spurgte ham, hvor tit han egentlig tænkte på, at jeg var araber.

”Tres procent,” svarede han så.

Jeg tror ikke, vi havde haft brøker eller procentregning i skolen endnu. Men tres procent! For ham var det muligvis bare et tal, for mig var det sindssygt højt. Jeg var dybt chokeret og meget, meget ked af det. Hvis han bare havde sagt fyrre procent, tres var jo over halvdelen af tiden. Det var første gang, jeg havde en så ren følelse af at blive set på som anderledes udefra, ikke kun føle mig anderledes indeni. Fra den periode var min opmærksomhed mod egen anderledeshed dermed i stærk, intern konkurrence med opmærksomheden mod de andres udsagn og signaler til mig.

Steffen var et barn, der sagde et tal, fordi han blev spurgt. Det satte sig i mig, fordi jeg var, som jeg var – ikke fordi han var en dårlig dreng. Men fra børn og fulde folk skal man som bekendt høre sandheden. Og nogle gange også fra lærerne. En dag i 9. klasse (nu er vi hoppet seks år frem og fra Fyn til Sjælland, håber du kan følge med) kom jeg ud til min nye, sølvfarvede mountainbike, som jeg havde købt for de surt opsparede avispenge. Den var ridset, ledningen til cykelcomputeren var skåret over, sædet var sprættet op, og for enden hang der et kondom med spyt i. Jeg blev ked af det, men jeg vidste også præcis, hvad det handlede om, så jeg fjernede bare det klamme kondom og cyklede hjem. Få dage efter blev mit penalhus overmalet med ordet Perker. Dét opdagede velmenende klasselærer Inger, som jeg fortalte om i et af de tidligere kapitler, og hun reagerede prompte ved – uden at spørge mig – at række penalhuset op i luften og råbe ud i klassen, hvem der dog havde skrevet sådan noget på Abdels penalhus. Ingen måtte forlade lokalet, før det blev opklaret. Jeg var ved at dø af flovhed! Martin fra min klasse rejste sig op. Han var en tough guy, der levede det vilde liv. O.k. det er begrænset, hvor gangsta man kan være i 9. klasse. Men jeg kan huske, at han dengang blev sammenlignet med Dylan McKay fra Beverly Hills 90210. Det tog han som en kompliment. Martin var dengang ikke farlig eller noget. Han kom ikke op at slås, han var bare en af de hårde drenge. Og nu indrømmede han, at perker-skriveriet kom fra ham. Det vidste jeg godt. Jeg vidste også, at det var ham, der havde hærget min cykel, for jeg havde kysset med hans crush, Nina, til en privatfest i weekenden, og nu var det payback time. Men Inger var ikke i tvivl om, at jeg var den forurettede, og om, hvad Martins motiv var, og hendes misforståede hensyn fratog både Martin og mig retten til at være dumme teenagere. Det var ikke et mini-Ku Klux Klan-optrin på et penalhus. Han ville bare ramme mig, hvor det gjorde ondt, og hvor det var umiddelbart: min cykel og mit udseende. Jeg kunne sagtens have kaldt ham for en bums, uden at jeg af den grund generelt kunne tages til indtægt for at hade hele den underklasse, som jeg er sikker på, han tilhørte. Jeg tror, der er mange, der støder på det jævnligt: det pludselige racismekort. Og tit er det udenforstående betragtere, der trækker det, mens ”offeret” eller ”gerningsmanden” helt uforvarende bliver blandet ind i et motiv og en dramaturgi, som måske slet ikke er til stede. Med de bedste intentioner blev Inger i det her tilfælde nærmest den største racist i rummet – og jeg blev igen til tres procent araber i stedet for hundrede procent teenager. Jeg vender tilbage til både det berettigede og uberettigede racismekort senere.

Hvor taler du flot dansk!

Hvis jeg fik en krone for hver gang, jeg hørte den kommentar.

”Tak, jeg har også gjort mig umage de sidste 30 år på sprogskolen” – eller noget i den stil er som regel mit svar til de helt sikkert velmenende mennesker, som giver mig den slags mærkværdige og tit lidt kejtede komplimenter for mit ordforråd og udtale. Det var massivt i de første år, da jeg var på skærmen som studievært på DR. Jeg oplever det dog stadig, og folks overraskelse overrasker. Men det handler om at adskille situationen (som igen får mig til at føle mig tres procent af noget andet end dansk) fra intentionen (som jeg tror, jeg forstår og næsten altid oplever som positivt). For hvordan kan jeg bebrejde mennesker, der ligesom mig stort set kun har set flygtninge og indvandrere snakke med accent i Pizza King, Pusher og 19 Nyhederne? Og som udelukkende har haft Naser Khader som modvægten i form af den vaskeægte araberekspert i den danske nyhedsstrøm? Sorry, Naser min fætter – respekt for din indsats, men når du snakker, lyder du som min far. Og lidt som prinsgemalen.

Jeg har tidligere sammenlignet mit forhold til firsermusik med forholdet til min hudfarve. På nogle områder kan jeg bare ikke skjule min anderledeshed. Men sproget overhaler alligevel Lars H.U.G. indenom, for med ham kan du til nød, hvis du orker, danse virkeligt meget og mime ubehjælpsomt, så dine venner ikke opdager, at du er helt væk på tekstfronten. Oftest fordi de selv er skidefulde og skråler så højt, at ingen længere kan høre stakkels Lars. Sådan er det ikke med ord. De afslører alt med det samme og adskiller os på mange måder langt mere end hudfarven, hvor de fleste trods alt er enige om, at det er uden for din egen indflydelse. Ord, derimod, afslører i manges optik en hel masse om din vilje til at være dansk. Din ihærdighed og flid. Graden af tilbøjelighed til at forlade egen baggrund til fordel for det nye. Sproget er danskhedstesten over dem alle, og i dag kan man endda få en økonomisk sprogbonus i Danmark, hvis man rigtigt lægger sig i selen. Det kunne man ikke, da jeg var barn, men se bare her, hvad jeg fik i stedet for:

"Du taler virkelig flot dansk!". Ordene faldt efter en debat i Radio 24Syv, hvor Bertel Haarder og jeg begge havde været i panelet. Jeg blev så paf, at jeg simpelthen bare roste ham tilbage.

Hvad siger I så? Landets kirke- og kulturminister (i skrivende stund, i hvert fald, men der kan jo have været en rokade, når den her bog er udkommet) og tidligere integrations- og undervisningsminister. Manden, der elsker risengrød lige så højt, som min mor elsker risalamande. Så tror jeg vist godt, vi kan sætte flueben der! Men her kommer det paradoksale: Vi talte udelukkende arabisk derhjemme. Lige fra starten af vores liv i Danmark insisterede min mor på, at vi skulle tale vores eget sprog, så vi ikke mistede det.

”Stop! Vi er hjemme! Tal arabisk!”, kunne hun afbryde i en eller anden legesituation mellem min bror og mig. Til min store irritation.

Jeg kan også huske en dag i haven, hvor min mor og nabo, Pia, stod ved hækken og snakkede stille og roligt – og på dansk. Pludselig gjorde vi et eller andet, vi ikke måtte, og mor slog fluks over i en stor svada arabisk skældud. Pia havde vist aldrig hørt noget så skørt og var ved at dø af grin, mens hun spurgte, hvorfor det pludselig skulle være på arabisk det hele. Fordi man ikke kan skælde ud på sine børn på dansk, forklarede min mor hende. Med andre ord: Når det er de store følelser, og det virkelig gælder, så virker det simpelthen kunstigt og komisk at tale et andet sprog end sit modersmål til folk, der forstår det. Det siger noget om, hvor intimt sprog er, og hvor dybt det ligger i os. O.k., det kunne også bare være, fordi Mama ikke ville have, at Pia skulle høre, at hun skældte ud. Men indrøm det bare. For jer lyder ALT på arabisk som skældud, ikke?

Du taler stadig flot dansk, Abdel.

Ja, og derefter fik joken så en runde på Facebook …

I mange år havde jeg arabisk i hovedet og oversatte så til dansk, men hvordan hænger det sammen med min ifølge Bertel og andre så flotte udtale? Hører vi ikke hele tiden, at udlændinge (i hvert fald arabere) skal lade være med at gå rundt derhjemme og tale deres eget sprog og leve i parallelsamfund? Nu er jeg ikke ekspert, men jeg har hørt folk, som er det, sige, at du skal kunne et sprog godt for at lære et andet ordentligt. Du skaber det nye på baggrund af noget eksisterende, så hvis du ikke har helt styr på, hvordan man siger bord og bil og båd på arabisk, bliver det endnu sværere at oversætte det til dansk – og siden til engelsk, tysk og spansk. Kan du kun ét sprog halvt, er det svært at lære et nyt helt. Derfor var det efter de fleste eksperters vurdering også hul i hovedet at afskaffe modersmålsundervisningen, og det har sandsynligvis den stik modsatte effekt på tilegnelsen af dansk, end man ønsker. Fun fact, i øvrigt: Det gjorde man i 2002. Mens Haarder var integrationsminister. Bertel, som syntes, at jeg, der talte arabisk i mit barndomshjem, taler så flot dansk.

Nå, men det lykkedes mig altså at lære dansk med en blanding af min mors insisteren på arabisk, Inger Margrethes bogudlån, Karins eventyroplæsning og min egen Rajkumar-fobi. Pisk og pitabrød, såmænd, det er sådan, vi arabere ka’ li’ det! Selvom jeg en sjælden gang stadig kan snuble lidt i de danske forholdsord. Seriøst, hvorfor hedder det i Jylland, men PÅ Sjælland? Man kan sidde i en restaurant, men være PÅ café. I en skole, PÅ bibliotek. Så bestem jer dog! Murad kom også med på rigsdanskvognen i det arabisktalende hjem, men ikke helt uden forhindringer. For da han gik i børnehave, skete der det underlige, at han pludselig holdt op med at tale. Simpelthen fra den ene dag til den anden, og han ville ikke sige et ord. Ingen i familien fattede, hvad der foregik. Han kom til talepædagog, der få dage efter kunne fortælle, at Murad var blevet drillet i børnehaven for sin accent. Noget a la:

”Hvorfor taler du så sjovt?”

Og så var han simpelthen holdt op med at sige noget. Talegaverne fik han som bekendt tilbage.

Mon ikke de fleste tosprogede børn både før og siden har følt sig sprogligt skizofrene: Man hører til i to verdener og dermed en gang imellem slet ingen. Vi var engang på besøg hos en anden arabisk familie i en ghettoagtig bebyggelse, og vi børn var nede at lege på legepladsen. Som den copy-danske konge, jeg var, holdt jeg stærkt fast i min nærmest rigsdanske udtale frem for at ghettoficere den til lejligheden. Indtil en af de nye legekammerater udbrød:

”Du lyder tjotalt som en dame, når du taler, ing? Sådan dér taler min lærer os’”, mand.”

Som en dame alligevel?

Et lignende eksempel på sproglig skizofreni oplevede jeg, da jeg var 17 år og fik en rolle som hovedpersonens arabiske ven, Ali (I know!), i børnefilmen Kald mig bare Aksel. Min figur skulle i filmen blandt andet indføre Aksel i den muslimske verden og tage ham med i moské osv. En verden, der jo også var ny for mig selv. Instruktøren foreslog mig at tale med indvandreraccent, men det nægtede jeg med henvisning til, at det ikke burde være nødvendigt i 2001. Men mest af alt: Jeg kunne faktisk ikke levere noget, der bare mindede om et troværdigt ghettosprog. Så sådan blev det. Og det var intet problem.

Omvendt kan jeg huske, at vi engang var på besøg hos familien i Libanon, hvor andre familiemedlemmer bosat rundtom i verden også kom. Blandt andre min fætter Usama, som dengang boede i USA. Alle talte selvfølgelig arabisk med hinanden, fuldstændig som danske familiemedlemmer spredt ud over verden ville gøre det, hvis de mødtes i Danmark. Men min fætter kunne ikke sproget. Han havde simpelthen ikke holdt det ved lige i USA og kunne derfor ikke deltage i samtaler med sin egen familie på modersmålet. Det var enormt underligt, syntes jeg, og vi børn snakkede om, at det var lidt pinligt for ham. Han anede ikke, hvad vi grinede af, og forstod ikke, hvad folk diskuterede. End ikke hans egne bedsteforældres anekdoter om de gode, gamle dage inden krigen kunne han få med. Den episode viste mig, at jeg ville gå glip af noget betydningsfuldt, hvis jeg ikke hang i med det arabiske, og derfor har det lige siden været vigtigt for mig at holde begge sprog ved lige. I en periode læste jeg endda arabisk på Folkeuniversitetet for også at lære at skrive det, men der er godt nok et stykke vej endnu, må jeg erkende. Og jeg taler bestemt heller ikke flydende arabisk. Jeg kan sagtens samtale længe, men der er masser af huller i mit ordforråd. Engang skulle jeg være konferencier til et integrationsarrangement, og arrangørerne ville have mig til at sige noget på arabisk til de nye borgere i samfundet. Det varslede de heldigvis inden, så jeg kunne nå at forberede det og blandt andet spørge min mor om, hvordan man siger ”stolt” på arabisk. Jeg ville gerne sige noget om, hvor vigtigt det er at være stolt af sin baggrund (der har vi kompensationen igen), og jeg fik da også leveret varen, syntes jeg selv. For bagefter at få at vide af en vildt fremmed:

”Man kan godt høre, at du ikke taler arabisk til daglig – du taler med accent.” Ingen havde ringet ham op. Hmf! Så hellere Bertels malplacerede ros.

Damned if you do – damned if you don’t. Jeg taler dansk, engelsk, tysk, fransk, spansk og arabisk. Det eneste, jeg ikke taler, er det, som folk forventer af mig: perkerdansk. Og jeg kan stadig godt blive i tvivl: Betyder hvor taler du flot dansk i virkeligheden, hvor er det flot, du taler dansk?

Noget så sjældent som et fysisk og maskinskrevet fanbrev. Jeg syntes, det var ret sjovt, så det hang på mit køleskab i et par år.

Så hvordan skal man i det hele taget tage imod ros? Og hvordan i alverden kan du, kære etniske dansker, som jo for det meste bare vil det så godt, vide, om du træder mig over tæerne eller giver mig et klap på skulderen? Selvom jeg er rimeligt høj, kan der være overraskende kort afstand mellem de to ting, det erkender jeg.

Og uanset alle de her lister og tips, så kommer det ned til én ting. Hvad er din intention? Masser af klunt og kejtethed kan tilgives, hvis du kommer fra et venligt sted. Jeg kan dog med sikkerhed sige, at der er én type ros, som alle muslimer uden undtagelse hader – nemlig sætningen:

”Men ikke dig! Du klarer det jo meget godt.”

Eller:

”Det er jo ikke JER, vi taler om. I er fanTAStiske.”

Hader, hader og bliver ked af.

Murad beskrev det meget præcist en aften, da vi talte om det – at den sætning netop gør os til de enkeltstående tilfælde, vi ikke er. Den ros og de gode intentioner, du helt sikkert har, overskygges langt af din uvidenhed om og disrespekt for det store flertal, der er fuldstændig ligesom os. Lige så lidt eller meget fanTAStiske som os. Det er ikke nødvendigvis din skyld alene, og så er vi tilbage til vores eget ansvar i klaphattekapløbet. For da jeg gik i klasse med Rajkumar, ville jeg have elsket det – jeg ville selv have peget på ham og sagt:

”Se, sådan er jeg ikke!”

Så jeg erkender, at det kan være forvirrende, men hvad kan jeg sige – vi er blevet klogere. Det er du forhåbentlig også.

Fred med kokosnødden

Et stykke tid efter folketingsvalget i 1998, da udlændingedebatten første gang for alvor havde været et tema, tog min far til Vejle for at deltage i et stormøde for palæstinensere i Danmark. En gruppe mennesker havde besluttet at danne en forening med det formål at udbrede kendskabet til palæstinensere og muslimer i landet, så man kunne vise et andet billede end det, mange havde set i valgkampen. Min far var ikke initiativtager til stormødet, men fordi alle i det miljø kender én, der har en fætter, der har mødt én, der er vokset op med en anden, blev far selvfølgelig kontaktet. Man ville have en repræsentant i foreningen fra hver større, danske by. Om aftenen, da han var kommet hjem igen fra mødet, snakkede vi om det over aftensmaden, og han fortalte, at han nok blev Middelfarts repræsentant, for vi var den eneste palæstinensiske familie i byen.

”Det er ikke sikkert,” svarede jeg ham, ”for det kan være, jeg også stiller op.”

Min far har fortalt mig, at han ikke kunne lade være med at smile og tænke, at det arabiske patriarkats tid nu endegyldigt var forbi. For det, jeg gjorde der, var noget, kun danske drenge på 15 år kunne finde på. At sige deres forældre imod. At udfordre dem.

Jeg stillede nu ikke op. Og som så ofte før var det bare store ord fra frustrerede, arabiske mænd, så foreningen blev vist heller ikke rigtigt til noget. Men min mission om danskernes accept gik ind i et nyt kapitel, da jeg i den alder begyndte at få en større bevidsthed om politik og medier. Nu handlede det ikke længere kun om at være en del af slænget i klassen og om min dansklærers accept. Der var noget mere på spil, og jeg begyndte at kigge udad mod samfundet.

I dag er skizofrenien erstattet af fred for mit vedkommende. Jeg er en kokosnød; brun udenpå, hvid indeni og helt inderst et flydende blæver uden nogen som helst farve. I dag oversætter jeg ikke længere fra arabisk til dansk, men fra dansk til arabisk. Men en sjælden gang drømmer jeg på arabisk. Jeg elsker mine forældre på dansk, de elsker mig på arabisk. Jeg kan ikke finde ud af at bande eller sige frække ord på arabisk. Jeg er lige så bange for indvandrerbander som for blege rockere. Jeg synes, palæstinensere er nogle uorganiserede rodehoveder – mens jeg græder indvendig over mit folks undertrykkelse i Gaza og Vestens apati. Blæver, blæver – ingen farve. Sådan er det. Af os fire søskende er Murad nok den ”mest danske”. Eller ”mindst arabiske” i hvert fald. I dag bestrider han så forskellige hverv som opfinder og popsanger, og han er dybt uinteresseret i Libanon. Måske kommer det en dag, måske ikke? Yasmin er til gengæld begyndt at søge mere tilbage til sine rødder, efter at hun i alle sine teenageår mest hang ud med etnisk danske piger. En dag inviterede en arabisk veninde hende med til et arrangement i organisationen PalUng, som laver aktiviteter for herboende unge palæstinensere. Og hun beskriver det selv sådan, at hun fandt en slags ro ved at være sammen med de andre unge i et kulturelt fællesskab. Hun begyndte at gå til palæstinensisk folkedans, hun skiftede alkohol ud med vandpibe, og i dag skelner hun ret klart mellem de danske og de arabiske venner. En politiker, der gerne vil finde hår i suppen, kunne sikkert sagtens finde noget at problematisere ved det. Hvorfor vender du Danmark ryggen? Man kan lige høre det, ikke? Og jeg kan da også godt selv undre mig over, at en pige, som har boet her hele sit liv, pludselig finder en interesse, som Murad og jeg – de to prøvekaniner – aldrig har haft i samme grad. Men kære politiker eller du, som kan se noget farligt i det: Hvis du nogensinde har vrælet til tv-programmet Sporløs, så tør øjnene og tænk dig om en ekstra gang. Behovet for at lære sig selv og sin baggrund at kende kommer i mange afskygninger. At en ung pige i Danmark har besluttet sig for ikke at drikke alkohol og at gå til dans, kan umuligt være i top 1000 over vores væsentligste problemer.

Udpluk af kommentarer til mig på valgnatten i 2015

Hvorfor kan de ikke lide os?

Jeg kan ikke selv huske, at de politiske strømninger i Danmark fyldte noget i de første mange år af min barndom – men det kan de færreste børn vel, medmindre deres forældre er Lars Løkke eller Helle Thorning-Schmidt. Da jeg talte med min far om det i forbindelse med min research til bogen, understregede han dog kraftigt, at begge mine forældre fra starten fulgte med i det danske samfund og i dansk politik. Som om han næsten ventede på fordommen om de nedrullede gardiner og arabisk tv for fuld knald.

”Vi havde slet ikke parabol i de første mange år!”, sagde han.

Han så danske nyheder og læste så meget af Inger Margrethes avis, han kunne forstå. Han satte sig ind i de forskellige partiers programmer for at finde ud af, hvor han stod i den, for ham, nye politiske virkelighed. Det smittede mig, og tidligt begyndte jeg at interessere mig for, hvad der foregik. På valgaftenen i 1998 sad jeg foran fjernsynet med min far. Det er det første folketingsvalg, jeg kan huske, og det var samtidig første gang, Dansk Folkeparti stillede op efter balladen med Fremskridtspartiet. Jeg havde godt hørt om dem. Dansk Folkeparti kom ind med 13 mandater, og jeg, med mit 15-årige verdensbillede, kunne ikke forstå, hvorfor der var så mange, der var enige i al den vrede. Jeg syntes, hun var sur, Pia Kjærsgaard – det var det ene, jeg tænkte på. Det andet var, at der ikke var nogen, der lignede os derinde. Altså i fjernsynet på Christiansborg. Hverken på den ene eller anden side af mikrofonen. Ingen af os havde noget at skulle have sagt. Den følelse fyldte meget, mens jeg sad der alene – min far var for længst faldet i søvn på sofaen. Jeg kan huske, at jeg tænkte: Hvis bare der var flere som os ... som mig! Hvis bare de andre udlændinge også talte et pænt dansk. Så ville de kunne lide os, så ville Pia ikke være så vred. Den slags reaktion var ikke unormal for mig – det var jo sådan, jeg havde været hele min barndom. Forsøgt at blive accepteret og forstået. Og når man kommer op i femtenårsalderen, har det sat sig som et personlighedstræk. Alligevel kan skammen igen komme over mig nu. Som med Rajkumar og de andre gange, hvor jeg dukkede hovedet i stedet for at ranke ryggen. Hvorfor blev jeg ikke mere vred, og hvorfor vendte jeg mig ikke mod det grimme, der blev sagt? Hvorfor forsøgte jeg hele tiden at imødekomme dem? Selv statsministeren var vred:

”Stuerene bliver I aldrig.”

Hvorfor prøvede jeg så at forstå Pia Kjærsgaard? Og hvordan i alverden kunne min far falde i søvn midt i Dansk Folkepartis sejrsdans? Den første – skulle det vise sig – af en lang række. Måske skal noget af svaret netop findes i hans snorken. For når jeg i dag spørger ham om hans tanker om udlændingedebatten i halvfemserne, siger han til min store overraskelse:

”Måske var noget af det vores egen skyld.”

Jeg kan godt huske, at han har sagt det før. Men på det seneste har vi ellers været enige om, at der er gået for meget sport i selvhadende nydanskere som Yahya Hassan og Naser Khader, der sparker på ”deres egne” til stående bifald fra debat-Danmark. Men hans ræsonnement er enkelt og kan koges ned til, at intet kommer af intet. Der VAR problemer med grupper af flygtninge og indvandrere. Der opstod kriminalitet og ghettoer, som man ikke rigtig måtte tale om. Folks bekymringer var reelle nok. Det var der nu et parti, der turde adressere. At det parti og andre med dem så siden har gennemkneppet en reel problemstilling til ukendelighed og er gået fra at ville løse problemerne til at leve af at holde dem i live – det er en helt anden diskussion, både for far og mig.

Det er o.k. at diskutere de her ting med min far. Det gjorde man i øvrigt også i hans hjemland. Derfor er jeg heller ikke flasket op med en offermentalitet. Jeg har ikke én gang hørt ved middagsbordet, at danskerne er racister, eller at politikerne er populister. Der var aldrig nogen – heller ikke i vores omgangskreds – der lærte mig, at jeg burde være vred over noget. Pia Kjærsgaards sejr på valgaftenen var altså ikke en forudsigelig ting for mig. Vi havde ikke profeteret en masse uhyrligheder om det her land, som vi nu kunne se gå i opfyldelse for øjnene af os. Og det var vel derfor, jeg ikke reagerede med:

”HA! HVAD SAGDE JEG?!”, men med et afdæmpet og forundret:

”Hvorfor kan de ikke lide os?”

Jeg forstod det simpelthen ikke, og derfor var min første indskydelse at ændre på det og få dem til at kunne lide os. Der var ikke grund til andet, vel?

De gode perkere skrider

Som teenager og senere journaliststuderende i starten af 20’erne oplevede jeg udviklingen i integrationsdebatten – det gjorde de fleste med arabisk baggrund og især muslimerne. Ikke som en voldsomt dramatisk overgang, men ord på ord og hændelse på hændelse mærkede vi en gradvis forværring af synet på os. Egentlig fjendtlighed hørte til sjældenhederne, men det kom til udtryk som en utryghed ved os og problematisering af os. Debatten om, hvorvidt visse udtalelser var stuerene eller ej. De første rabiate, politiske markeringer som at sende indvandrere ud på en øde ø. Terrorangrebet på World Trade Center. Valgkampen i 2001, hvor DF blev tungen på vægtskålen. Muhammed-tegningerne. Udviklingen i debatten foregik parallelt med min stigende samfundsinteresse, jeg tog det ekstremt meget ind, og det var jeg ikke den eneste i familien, der gjorde. Det er blevet tid til at introducere to onkler: Mohammad og Mohamad. Ja, sådan nogle har jeg også. De har nu umiddelbart intet med hinanden at gøre, så det er ikke to arabiske udgaver af Dupond & Dupont. Men de var det familie, vi fik her i landet. Og nej, ingen af dem kom hertil via familiesammenføring.

Morgenen efter folketingsvalget d. 18. juni 2015 sad jeg i fitnesscenteret og så folks kommentarer på de sociale medier oven på valgresultatet. Folk, der truede med at udvandre fra landet. Andre, der kaldte deres medborgere for racister. Mange bedrøvede og harske kommentarer. Endnu en gang forstod jeg ikke helt, hvorfor et par procenter, der flyttes rundt, kunne afstedkomme så mange reaktioner. Regnede folk virkelig med, at deres dagligdag ville ændre sig markant nu? Var der grund til alle de unuancerede dundertaler? Så jeg forfattede hurtigt mine umiddelbare tanker, inden jeg hoppede tilbage på løbebåndet. Denne kommentar skulle vise sig at blive blandt mine absolut mest populære på de sociale medier.

Mohammad Taha er min mors lillebror, og han er også statsløs palæstinenser fra Libanon som os andre. Han flygtede alene på grund af krigen og kom til Danmark i 1985, hvor vi var, han fik asyl og siden opholdstilladelse. Mohammad gik på sprogkursus og uddannede sig til EDB-lærer, og kort efter mødte han Alia, en velintegreret, egyptisk kvinde, som sammen med sin familie havde lagt sig i selen for at blive så dansk som muligt. Endda i en grad, hvor hendes far ikke var begejstret for, at hun blev kæreste med en arabisk mand. Jeg var åbenbart ikke den eneste, der deltog i klaphattekapløbet, men uden at have statistik på det tør jeg alligevel godt kalde det for højst usædvanligt: en arabisk mand, af ældre generation, der hellere så sin datter gifte sig dansk. Men gift blev Alia med min onkel, festen blev holdt hjemme hos os på Merianvej, og alt var sådan set godt. De slog sig ned i Gladsaxe og fik to børn med kort tids mellemrum – først Jihad og så Nabila. Tante Alia blev aktiv i lokalpolitik og kom i byrådet for Radikale Venstre, børnene talte flydende dansk, og Mohammad arbejdede som integrationskonsulent. Hvis der findes en ophavsfamilie til begrebet ”præmieperker”, har du med andre ord lige mødt dem. Men min onkel ... nej, vent, den tager vi lige igen: OG min onkel følte sig stadig stærkt knyttet til sit hjemland. Han fulgte håbefuldt med i halvfemserne, da borgerkrigen sluttede, og det internationale samfund lovede massiv støtte til genopbygningen af Libanon. Da Israel så trak tropperne ud i 2000, begyndte håbet for mange libanesere for alvor at blomstre. Beirut var engang kendt som Mellemøstens Paris, og Mohammad følte et stort ønske og ansvar for at vende tilbage og bidrage med genopbygningen. Han fandt det helt urimeligt, at de veluddannede ikke vendte tilbage og deltog, og kombineret med den nye retorik mod muslimer efter terrorangrebet i 2001 overvejede han og Alia situationen. En beslutning tog langsomt form, og da hun ventede deres tredje barn, Nidal, rejste de til Libanon i håb om at bygge en ny fremtid i et fredeligt land. En beslutning, de også fortalte om i et indslag i TV Avisen. Jeg kunne på ingen måde relatere til det behov. Libanon var så langt væk fra noget, jeg ville kalde hjem.

Alia og Mohammad slog sig ned i en landsby i bjergene lidt uden for Beirut i 2002, og i et par år var alt godt. Der var fred, de havde arbejde, børnene klarede sig godt i skolen, og de fik et fjerde barn. Men i 2004 ramte tragedien. Alia blev uden varsel syg af en virus i hjernen og døde efter tre dages sygdom. Min onkel stod bogstaveligt talt fra den ene dag til den anden alene med fire børn, hvoraf de to var helt små, og han overvejede at rejse tilbage til Danmark, hvor der var familie, sikkerhedsnet og statsborgerskab. Men ønsket om at blive og genopbygge sit land var stadig så stort, at han valgte at blive i Libanon – indtil sommeren 2006, hvor Hizbollah angreb en israelsk grænsepost, dræbte tre soldater og kidnappede to andre. Israel svarede igen med bomber ind over grænsen til Libanon, og inden længe kunne min onkel fra sit hus i bjergene se angrebene komme tættere og tættere på. Onkel ville stadig gerne blive, og selvom min mor ringede til ham fra Danmark og tiggede og bad ham om at rejse ud af landet, kunne han ikke slippe tanken om, at det ville være at give op. At det nok snart gik over. Det gjorde det bare ikke, og da han en dag konstaterede, at teenagesønnen Jihad hverken havde sovet eller spist i to dage og bare sad foran fjernsynet og så billeder af bomberne, gav han slip. Han pakkede det vigtigste og kørte af sted med alle fire børn til et af det danske udenrigsministeriums opsamlingssteder for danske statsborgere. Her blev de hjulpet på en færge til Cypern og videre med et evakueringsfly til Danmark. Modvillig flygtning for anden gang. Modvilligt i Danmark for anden gang, alle fem indlogeret hos os på Lærkevej, hvorfra han gav interview til Berlingske om drømmen om – igen – at vende tilbage.

Da bomberne stoppede, rejste han få måneder senere tilbage igen, og i mange år boede onkel Mohammad alene i Libanon med sine børn. En temmelig besynderlig konstellation. Han talte dansk, Nabila og Jihad talte dansk og var danske statsborgere, mens deres to yngre søskende stort set kun talte og stadig taler arabisk. Og det bliver en smule mere usædvanligt. For da de to ældste nærmede sig gymnasiealderen, kunne min onkel alligevel godt se, at statsløse palæstinenseres skole- og fremtidsmuligheder i Libanon langtfra var så gode som i Danmark. Derfor besluttede han sig for at sende Jihad og Nabila tilbage til Danmark for at få en god uddannelse. Jeg kan slet ikke sætte mig ind i, hvordan man som enlig far sætter de forskellige hensyn op mod hinanden. Men ambitionen på vegne af børnene og deres uddannelse har vejet tungt. Tankerne om, hvilken fremtid de ville gå i møde i Beirut, og om de ville ende med at miste det danske sprog. Så de to teenagere efterlod far og søskende og rejste til Danmark for at blive studenter og siden universitetsstuderende. Min onkel bor stadig med de to yngste i Libanon, hvor han arbejder på en ambassade.

"Folk vil måske synes, at det er sindssygt, at jeg ikke bliver i Danmark, og at jeg gambler ved at tage mine børn med tilbage til en usikker fremtid. Men jeg føler mig forpligtet til at genopbygge Libanon, for hvis ikke de veluddannede mennesker, som nu er flygtet til Danmark og andre lande, vender tilbage og hjælper, hvem kan så?", siger min onkel Mohammad til Berlingske.

Således min mors bror. Den anden onkel, Mohamad, er min fars storebror, og han kom til Danmark med kone og tre børn nogle år efter os. De bosatte sig i Ishøj og forsøgte at få en tilværelse der. Vi besøgte dem, så ofte en tur fra Fyn til Sjælland kunne lade sig gøre. Og jeg nød at lege med min jævnaldrende kusine og fætter. Men lige så meget var jeg fascineret af selve byen. De boede i Ågården, som ethvert dansk medie vil elske at kalde for en ghetto. Og det var da også sjældent, at jeg så nogen blonde børn på legepladsen. Folk havde navne, jeg aldrig havde hørt, og talte sjove sprog til hinanden. Den der to timers rejse fra Middelfart kunne lige så godt være foregået med fly sydpå. Der var en verden til forskel på vores og deres liv.

Min farbrors kone, Samira (hende, der ikke ville med på pilgrimsrejse, fordi hun skulle bære tørklæde), fik da hurtigt job som pædagogmedhjælper. Men sådan gik det ikke for min farbror. Han havde en ingeniøruddannelse og søgte snesevis af stillinger uden held. Det tog på ham. Livet som hjemmegående, mens børn var i skole og kone på job, var ikke optimalt for ham. De talte om at rejse væk igen. Og på et tidspunkt fik de nok og flyttede til Abu Dhabi, hvor deres nyerhvervede danske statsborgerskab gav masser af muligheder. Inden længe havde alle i familien gode beskæftigelser. Nu tænker du måske: Hvorfor tog de ikke bare til Abu Dhabi fra starten af? Men som statsløs palæstinenser er du ikke velkommen i den arabiske verden. På den ene side sympatiserer alle landene med palæstinensere og benytter hver en lejlighed til at gøre opmærksom på Mellemøstkonfliktens forfærdelige konsekvenser. Men på den anden side gør de arabiske lande alt, hvad de kan, for at undgå at hjælpe borgerne og sender dem videre som et sorteper-kort. Et rødbedefarvet pas derimod er meget velkomment og giver pludselig masser af muligheder.

Personligt blev jeg ked af at miste det eneste familie, vi havde i landet. Og på et samfundsmæssigt plan er det ærgerligt, at ressourcestærke mennesker, som man investerer tid og penge i, ikke finder sig til rette.

Jeg ved godt, at jeg med disse historier blander mig i en politisk debat. Men jeg fortæller om egne erfaringer spejlet i aktuelle, politiske kontekster. Jeg gør en del ud af at være partipolitisk neutral, og det er ”desværre” enormt let, for der kommer vås fra stort set alle fløje i det danske folketing. Noget af det handler om, at flygtninge ikke skal integreres, men isoleres i statslige centre, indtil de kan vende hjem. Signalet om midlertidighed vægter tilsyneladende større end fakta om, at de konflikter, der skaber de største flygtningestrømme, kan vare i op til 20 år. Og under det hele ligger præmissen om, at får man først smag for det danske tag-selv-bord, er man ikke til at komme af med igen. Beklager, Danmark, men you ain’t all that. Spørg bare Mohammad og Mohamad.

”De gode perkere skrider,” sagde Nadim pludselig ud i det blå en aften, da jeg havde inviteret mine søskende forbi til en snak om nogle af temaerne i bogen.

”Huh?”

Vi andre kiggede lidt undrende op fra chipsene.

”Ja, læste I ikke det der debatindlæg i Politiken af Fadime Turan for noget tid siden?”

Det havde ingen af os gjort, men jeg fandt det, da de var gået, og her beskriver journalisten og debattøren, hvordan:

… usynlige og veluddannede minoritetsdanskere søger udenlands, enten tilbage til et land, hvor de har rødder, eller til andre vestlige lande med et mindre betændt debatklima.

Det overraskede mig ikke, at det var Nadim, 19-årig student med cap’en på skrå, der havde læst den. Han er den af mine tre søskende, der har den største interesse i samfund og politik, og da han forklarede, hvorfor det er vigtigt for ham at være på toppen i samfundsfag, skar det sgu i storebrors hjerte:

”Jeg skal altid kunne forsvare mig selv, sagde han. Der har altid været nogle imod mig, og der er altid nogle, der snakker lort. Jeg er nødt til at have argumenterne parat.”

Suk. Han har boet hele sit liv i et hvidt murstenshus på Lærkevej. Han er sjællænder. Og alligevel er han i forsvarsposition. Alligevel ser han hele tiden udad og ind, fuldstændig som jeg, den eneste reelle udlænding i søskendeflokken, gjorde det hele min barndom.

Nadim fortalte samme aften om engang, han og nogle andre arabiske drenge fik skældud af en sur, ældre dame i Ølstykke for at larme. Hun boede i nærheden af en plads, hvor de hang ud en aften og var højlydte, som teenagedrenge er. Kort tid efter fik han arbejde på den lokale Shell-station, hvor det viste sig, at samme dame kom ind hver dag for at købe en pakke smøger. Han lærte hurtigt sine stamkunder at kende, og da Nadim så, at hun altid ville have sin bon med, skyndte han sig en dag at komme hende i forkøbet med en udstrakt hånd, et kæmpesmil og et:

”Værsgo, her er Deres bon.”

Den dag så han hende smile for første gang, og han tænkte, at nu havde han omvendt én mere. Sådan ser han åbenbart på (sure) danskere. De skal omvendes.

Inger Støjberg spurgte på Facebook efter sin famøse biograftur med de larmende indvandrerdrenge:

"Hvornår sænker I skuldrene?"

Hvis hun så Nadim på gaden, ville hun formentlig tænke, at han var en af dem. Jeg er sikker på, han ligner dem på en prik. Og jeg er sikker på, min lillebrors spørgsmål tilbage ville være:

"Hvornår kigger I op og smiler?"

Mit spørgsmål er: Hvor længe skal det her gensidige alarmberedskab gå i arv?

Nadim beskrev den aften tre versioner af fuck det-følelsen for mig:

1.Fuck det, jeg gider ikke være i det her land mere. Det er for hårdt at være i forsvar. Slaget er tabt.

2.Fuck det, jeg snakker og opfører mig, som det passer mig, og lader dem glo. Slaget slutter aldrig.

3.Fuck det, jeg kæmper den næste kamp også. Det er mig mod haderne. Slaget kan vindes.

Med andre ord: Man kan melde sig ind i udlandet, man kan melde sig ud i hjemlandet eller melde sig ind i hjemlandet – det er man åbenbart ikke per automatik. I dag arbejder fætter Jihad for FN i Mellemøsten, og Nadim tror ikke, han kommer permanent tilbage til Danmark. De gode perkere skrider jo.

Turen til synagogen

Forstår jeg så ikke, at folk kan have reservationer og frygt? Terroren bliver jo begået af islamistiske galninge. Indvandrerdrengene er overrepræsenteret i kriminalitets-statistikkerne. Og det er jo ikke dig, vi taler om! Haderosen, remember? Jo, selvfølgelig gør jeg det, og det er her, pointen med ”de usynlige” spiller ind. Hvordan skulle I vide, vi var her, når vi krøb langs ligusterhækkene af frygt for at blive slået i hartkorn med de stereotyper, I blev præsenteret for? Jeg forstår det godt. Men jeg forstår ikke, at min lillebror skal betale.

Da terroren ramte København d. 14. og 15. februar 2015, blev min mave til én hård klump af vrede, frygt, afmagt og sorg. Jeg sad oppe det meste af natten til søndag med fjernsynet tændt og fulgte vantro med i udviklingen gennem Københavns gader, hvor politiet jagtede gerningsmanden. Jeg følte først og fremmest vrede og sorg på vegne af de mennesker, der var blevet direkte ramt. Jeg var – og de fleste var vel på det tidspunkt – hverken mest brun eller hvid eller dansk, araber, jøde eller muslim. Vi var mennesker, der ikke kunne begribe, hvad fanden der foregik i vores land. Men jeg følte også en afmagt og frygt for det, der kunne være på vej. For politiet ledte i mit kvarter, Nørrebro, efter en mand, der vel lige så godt kunne ligne min bror. Det gjorde mig ked af det, og det prægede hele søndagen, da familien var samlet til Nadims 19-års fødselsdag i Ølstykke. Alle var trætte efter at have fulgt med i nyhederne den halve nat, og alle talte om nattens begivenheder, så fødselsdagsfesten led mildest talt under alvorlige opstartsvanskeligheder. Jeg tror nu ikke, det var derfor, Nadim gjorde, som han gjorde. Jeg tror, han var mest påvirket af os alle sammen. Han så for sig, hvad der kunne ske nu – hvordan debatten ville tage til i styrke og hans forsvarsposition ligeså. Så han foreslog, at vi lod lagkage være lagkage og i stedet tog ind til gerningsstedet ved synagogen i Krystalgade og lagde blomster. Som sagt så gjort. Ind i bilerne, forbi blomsterhandlen og af sted mod København. På vej derind lagde jeg en Facebook-opdatering ud – selvfølgelig, det var blevet min måde at ventilere på, og jeg kan heller ikke sige mig fri for at have haft et særligt stærkt behov for det denne dag. Alle mine satiriske ”tag afstand-videoer” kørte på fuldt tryk netop i de dage, og jeg havde brug for at markere en anden del af følelsesregisteret. Var det så et principløst knæfald? Følte jeg alligevel et særligt ansvar som muslim, og tog jeg indirekte afstand fra noget, der ikke havde med mig at gøre? Helt ærligt, jeg ved det ikke. Måske. Men jeg ved, at mit hjerte bankede fuldstændigt ukontrollabelt, da vi nærmede os indre by, hvor der var tæt pakket med mennesker og politi. Jeg tænkte, at folk nok ikke kunne blive ved med at holde fast i logikken om, at det ikke er alle muslimer, der er terrorister. At de ville kigge på os og tænke: Det var dem, der gjorde det. Jeg følte mig fuldstændigt ude af kontakt med noget som helst rationelt lag, og da vi parkerede bilen, advarede jeg min familie om, at der ville være mange, der kiggede på os, og at vi ikke måtte lade os provokere. Jeg ved ikke, hvad fanden jeg forestillede mig – de lader sig aldrig provokere. Måske talte jeg mest til mig selv.

På vej hen mod blomsterhavet så jeg pludselig tre modne kvinder komme målrettet mod os. Da de kom nærmere, kunne jeg se, at de kiggede på mig, og jeg var ikke i tvivl om, at det første verbale overfald var på vej mod os. Min hjerne arbejdede på højtryk for at formulere en eller anden diplomatisk og velargumenteret sætning, og jeg er sikker på, at Nadim gjorde det samme. Jeg skal altid kunne forsvare mig. Jeg er nødt til at have argumenterne parat. Og jeg tror faktisk, det lykkedes på de få sekunder, der gik, indtil de tre damer stod foran mig. De var fra det jødiske samfund:

”Arbejder du ikke inden for noget med medier?”, spurgte de.

Og før jeg kunne nå at fremstamme et helt andet (for)svar end det, jeg havde forberedt, fortsatte de ufortrødent:

”Nu har vi igen og igen bedt om ekstra beskyttelse hos myndighederne, men de lytter ikke til os. Kan du ikke gøre noget, så politikerne bliver råbt op?”

De så en journalist, ikke en muslim. De mennesker, der var blevet ramt allerhårdest midt i hjertet af deres liv og samfund, så ikke en fjende i mig, men en potentiel allieret. En lettelse blandede sig med skam over min egen paranoia – som igen blandede sig med undren: Hvis danske jøder i sorg kan, hvorfor kan andre så ikke?

Uden sammenligning i øvrigt minder episoden mig på en eller anden måde om dengang i folkeskolen, da Inger så mit penalhus og gjorde situationen til et spørgsmål om racisme i stedet for teenage troubles. Nogle gange er det dem udenfor, der har mest travlt med at sætte mærkater på og sætte en frygt i alle andre. For det viste sig, at vi ikke først og fremmest var jøde og muslim, men journalist og kilde. Det viste sig i øvrigt også, at nogle af de mennesker, der var i Krystalgade, var taget derind efter at have læst min opdatering. De kom hen og krammede uden tøven og klappede min lillebror på skulderen. Og næste morgen sad han i Radio 24syv og fortalte om, hvorfor han valgte at bruge sin fødselsdag på den måde. Det var en god oplevelse for ham, tror jeg, og storebror var stolt. Men ambivalensen er altid med på sidelinjen – for hvor ville jeg dog ønske for ham og for alle andre, at vi bare kunne have ædt os tykke i lagkage på Lærkevej.

Toms far

Som barn i Middelfart havde jeg en kammerat, Tom, som det altid var sjovt at lege hos. Faren arbejdede på en olieplatform og var væk i lange perioder, og når han kom hjem, fik Tom og hans bror altid en masse fede og dyre gaver, som vi kunne lege med. Jeg cyklede tit over til ham om fredagen for at se Disney Sjov, eller som mor kaldte det: Disney Show. I årevis troede jeg, at man kunne stave til ”show” med et J. Men så en fredag sagde Tom pludselig:

”Du kan ikke lege hjemme hos os i dag, for min far er hjemme, og han er racist. Vi ses i morgen.”

Racist. Det var første gang, jeg hørte dét ord i relation til mig, hvor det påvirkede, hvad jeg kunne gøre og få adgang til. Jeg vidste, at det ikke var for sjov, og at det havde noget med min hudfarve at gøre, men underligt nok blev jeg ikke ked af det. Ikke som da Steffen senere sagde, at han så mig som araber tres procent af tiden. Jeg tænkte bare, at det var Toms fars sag. Han bestemte. Sådan var det i dag. I morgen kunne Tom godt lege, for da var hans far ikke racist. Eller ikke hjemme.

Jeg kan ikke huske, at jeg siden har kaldt nogen for racist op i deres åbne ansigt. Langt overvejende fordi racisme jo stadig er en afstumpet og syg afvigelse fra det kæmpestore flertal, så derfor er der rent statistisk en væsentligt ringere mulighed for at møde racisme end det modsatte. Jeg har – heldigvis – aldrig gået og forventet det, så når jeg muligvis er stødt på det, har jeg været tilbøjelig til lige at tjekke efter en ekstra gang: Var der virkelig tale om racisme dér, eller skulle jeg forstå et eller andet bagvedliggende først? Var det en joke, noget kulturelt eller bare en superdum, men uskyldig misforståelse? Vil hun ikke sidde ved siden af MIG? Nej, hun foretrækker nok bare at stå op. Blev jeg ikke kaldt til jobsamtale pga. mit navn? Nej, der var vel nogle, der var bedre. Det har reelt været langt væk fra min forestillingsevne at blive mødt med had og diskrimination på grund af min race, og det er jeg glad for. Det har selvfølgelig også været en ubekvem og alt for velkendt påmindelse om, at jeg ser anderledes ud, og derfor har jeg ledt efter alternative svar og ønsket ekstra stærkt at finde dem. Men udover Toms far, så kan jeg komme i tanker om fire episoder, hvor jeg slet ikke er i tvivl om, at jeg har mødt rendyrket racisme.

Køkultur

Indre København, en decemberaften i 2001. Jeg var på skideren i køen til Diskotek IN, for Christina – min gymnasieveninde og sædvanlige adgangsbillet – kunne ikke den aften. På IN var der begrænset plads til Abdel’er, hvis man ikke havde en dansk pige med, som kunne spille kæreste. Det plejede hun at hjælpe mig med, men den her aften tog jeg chancen uden. Dengang var det sådan, at der stod én dørmand i døren og lukkede folk ind, mens en anden skridtede køen af ved at gå frem og tilbage og tjekke folk ud. Og han kom nærmere. Man kunne være heldig, at dørmanden havde en god aften, men den aften var en masse andre mørklødede allerede blevet vippet ud længere oppe. Jeg VILLE ikke smides ud af køen, men det var der vel otteoghalvfems procents risiko for lige nu. De to procents chance bestod i, at jeg gemte mig så godt, jeg kunne, i min gruppe af blege drengevenner fra Ølstykke, som jeg havde taget den timelange togtur til København sammen med. Men det var et long shot, så jeg tog en hurtig beslutning, kiggede rundt og spurgte en tilfældig pige, om hun ville tage mig i hånden og spille min kæreste, når dørmanden kom hen til mig. Hun må have kendt gamet, for hun smilede og sagde bare ”ja” og tog min hånd. Han kom, han spurgte (hende, ikke mig), og hun svarede. Han så skeptisk ud og spurgte igen. Og så gav hun mig det nærmeste, en araberdreng på 18 år kommer på et Pretty Woman moment: Hun kyssede mig. Og vi blev viftet ind.

Sådan en spontan indskydelse – og endda med en lykkelig slutning – var på alle måder undtagelsen, der bekræftede reglen. En normal aften i byen krævede seriøs planlægning og gik typisk i gang nogle dage før, ved at jeg tjekkede, om Christina eller en anden kunne hjælpe mig i køen. Hvis det var tilfældet, aftalte vi et cirka-tidspunkt at mødes på, og det skulle jeg så bekræfte på sms, når vi var på vej i S-toget. Jeg betalte selvfølgelig entréen for os begge to, hvis min kvindelige (og gerne blonde) nattelivline ikke havde tænkt sig at blive derinde.

En af de få andre gange, jeg chancede den i diskotekskøen, var efter en julefrokost sammen med cirka 15 gymnasievenner. Igen kunne jeg se, at folk blev taget ud længere oppe, så jeg satsede hele butikken på at forsvinde i mængden af nissehuer og blinkende Tuborgslips. Men det var småt med julestemningen hos aftenens dørmand, som gik direkte hen til mig og tog mig ud af køen. Det hjalp ikke at spørge hvorfor, tværtimod, det vidste jeg af bitter erfaring. Dels ville det blive opfattet, som om man lagde op til diskussion og på den måde en provokation, dels var det vigtigt for dørmændene ikke at give en begrundelse, som kunne bringe dem i problemer. Jeg vidste præcis, hvad der skulle ske nu. Jeg skulle holde min kæft og få styr på de tårer af vrede, som pressede sig på, mens de andre tog kampen for mig. Jeg hadede det, men det var eneste mulighed, hvis aftenen ikke skulle ødelægges. Så det gjorde de.

”Hvorfor må han ikke komme ind? Hvad sker der? Han er med os!”

Mikkel insisterede altid på at få at vide hvorfor, også denne gang.

”Vil du skabe ballade? Så kan du også komme ud af køen.”

Og så blev vi begge to smidt ud og måtte luske hen på Barfly, hvor jeg kunne komme ind, hvis dørkvinden Jenny var på job. På et eller andet tidspunkt plejede jeg at sige til Mikkel, at jeg alligevel gerne ville hjem, så han kunne bare tage tilbage til de andre på IN. Det var løgn. Men man er helt slået ud af afmagt og skuffelse. Som tilrejsende gymnasielev fra Ølstykke svarer det vel nogenlunde til at rejse hele vejen til USA for så at blive tilbageholdt i lufthavnen. Hvad jeg siden skulle komme til at prøve nogle gange. To be continued ...

I dag ville jeg helt klart tage kampen. Det er så bunduretfærdigt, og man bliver så ked af det. I dag elsker jeg mine venner for, at de var så insisterende, men dengang ville jeg helst bare forsvinde fra alt det pinlige – for det ER pinligt, når man er 18 år og ikke ligesom de andre. Selvom vennerne er søde og forstående, så falder ens kurs som byturs-buddy, når det første spørgsmål, man får mandag morgen, er: ”Hvor blev du af? Jeg hørte, du ikke kom ind?”

Man gider ikke være ham, hvor bytursinvitationerne må ”være gået tabt i posten”. Det er nok derfor, så mange finder sammen med ligehudede, og jeg tror egentlig bare, det var trods, der gjorde, at jeg fortsatte. Det er derfor, du ser en gruppe arabiske drenge gå sammen på gaden. Man må lave sin egen fest. Ingen gider stå foran sin gymnasieklasse en fredag aften og tigge medlidenhed med bævende underlæbe og ondt i maven.

Få år senere var jeg ansat som journalistpraktiktant og arbejdede på et tidspunkt på flagskibet Søndagsmagasinet med den gode Anders Agger som redaktør. Jeg fortalte ham en dag om mine kvaler i det københavnske natteliv, men han troede simpelthen ikke på, at det stod så slemt til. Ikke et ondt ord om Anders, mange reagerer sådan – det gør jeg også selv, som jeg forklarede før. Er mistroisk. Tænker, at det må være noget andet. Men jeg insisterede og fik ham samtidig overtalt til at give mig lov til at lave en reportage med skjult kamera og mig selv som prøvekanin. Lidt uden at tænke mig om, faktisk, for det ville jo betyde, at jeg skulle på tv i prime time i rollen som lige præcis det, jeg altid havde forsøgt at undgå: den brune fyr, der skiller sig ud. Omvendt vidste jeg, at jeg her havde en historie, som indeholdt alle de nødvendige journalistiske parametre for en god nyhedshistorie – det ville ikke være o.k. at lade være. Og så var der en lille rød hævngerrig satan på mine skuldre, der skreg på at få udstillet de uretfærdige dørmænd.

Som sagt så gjort: Et par uger senere blev danskerne præsenteret for rystede og grumsede billeder af mig i dialog med diverse dørmænd, der nægtede mig adgang uden grund. Det var tophistorien den søndag aften, og jeg fik rigtigt mange positive reaktioner på indslaget – men til min store overraskelse var der også masser af skeptikere. Det var mistroen igen: Kunne det nu være rigtigt? Eller var der måske i virkeligheden bare overfyldt på diskoteket den aften? Det slog mig lidt ud i situationen, men derefter gav det mig mere blod på tanden. For i modsætning til så mange andre gange var jeg slet ikke i tvivl. Intet i mig så behov for at se indad eller at være i forhandling med mig selv eller andre om motiverne – det her var alle mine lørdage alene hjem i S-toget, og det skulle folk sgu vide! Så da jeg nogle år senere blev ansat som vært på forbrugerprogrammet Basta, havde jeg ét tema øverst på min ønskeliste til redaktionen: køkulturen i nattelivet. Og denne gang skulle bevisbyrden løftes 120 procent. Derfor lavede vi en udsendelse, hvor man fulgte to identiske grupper unge mænd. Samme alder, samme påklædning, samme forfest, samme alkoholindtag og selvfølgelig de samme diskotekskøer. Eneste forskel på gruppe 1 og 2 var hudfarven. Og vi nailede den – desværre. Ingen problemer med adgangen i den hvide kø, kun problemer i den brune. Ingen kunne sige mig imod, og ingen gjorde det. Desværre tyder intet på, at problemet er blevet mindre her otte år senere. De samme regler gælder i dag, som de gjorde for mig, da jeg stod og sms’ede til Christina i 2001.

“Due to the safety on board…”

Newark Lufthavn i New York 2004. Det var min første rejse til USA, og jeg var af sted sammen med en gruppe af de andre journalistpraktikanter på DR i forbindelse med det amerikanske præsidentvalg. Få år forinden – efter angrebene på World Trade Center i 2001 – var sikkerhedskontrollen blevet skærpet i alle lufthavne, og det kendte vi til – kropsvisitering, væske under 100 ml og alt det der. Men da vi stod i køen ved paskontrollen, blev jeg pludselig hevet til side, og det overraskede mig alligevel noget. Jeg vidste ikke, hvad det gik ud på – jo, måske havde jeg en svag anelse om, at det kunne have noget med de fremmedklingende navne i mit pas at gøre, når nu ingen af de andre i min gruppe blev taget ud, men igen jeg forventede det ikke. Jeg blev uden forklaring vist ind i et venterum, og som jeg sad der og kiggede rundt, tog det ikke lang tid at konstatere, at der udover arabere kun var kinesere, indere, mexicanere og andre gulbrune. Ikke en eneste blond. Og jeg havde præcis den samme følelse som i køen foran IN. Hvad nu med mine venner? Venter de på mig, og er de trætte af det? Har de fået deres bagage? – Ja, det har de nok, så nu venter de kun på mig osv. osv. På et tidspunkt blev jeg så trukket til side fra venterummet og ind i et forhørslokale, hvor spørgsmålene gik i gang:

”Hvor mange penge har du taget med?”

”Hvad skal du lave her i landet?”

”Hvor skal du bo i New York?”

”Hvor bor du i Danmark?”

”Hvor længe skal du være her?”

Og gentagelser for at forvirre:

”Hvor længe skal du være her?”

Ting, som de sagtens kunne se på min visumformular. Det var fuldstændigt ligesom på film. De vil fange mig i at sige noget upræcist eller en egentlig løgn. Og netop denne lufthavnsbetjent – min første af mange i livet, skulle det vise sig – havde åbenbart forelsket sig i tanken om at få mig til at ”indrømme”, at jeg havde været i landet før:

”Hvornår har du været her sidst?”

”Det har jeg aldrig.”

”Hvad arbejder du med?”

”Jeg er journalistpraktikant.”

”Hvornår var du sidste gang i USA?”

”Det har jeg aldrig været.”

”Hvor skal du så bo?”

”Manhattan.”

”Hvor lang tid er det siden, du sidst var i landet?”

Som om han seriøst tænkte, at det lige pludselig ville flyve ud af mig: Det var jeg i april sidste ... Ej, fuck! Der fangede du mig godt nok, Columbo! Pokkers også.

Han bad mig også oplyse telefonnummeret til Journalisthøjskolen, hvorefter han gik ind i et andet rum med glasvæg, så jeg kunne se ham tage telefonen og ringe op for at få de gode folk i Aarhus til at verificere min identitet, måtte man forstå. Jeg kunne til gengæld også se på mit armbåndsur, at klokken var tre om natten i Danmark. Amatørdetektiv!

Ved andre afhøringer har de spurgt om andre ting. Én gang på en rejse til L.A. stod de seriøst og ventede uden for flyet og tog mig med til afhøring via en separat elevator uden om resten af passagererne, og denne gang var de så utroligt optagede af mine militære bedrifter. De kan ligge på et meget lille sted, kan jeg godt afsløre, men det gjorde ikke afhøringen kortere.

”Har du været i militæret?”

”Nej.”

”Har nogen i din familie været i militæret?”

”Ja, min lillebror har aftjent sin værnepligt.”

“Nå, hvor henne?”

“It was in Bornholm. Do you know Båååårnnhooolm?”

Alt imens kørte det rundt i hovedet på mig, hvad fanden er det, de vil have mig til at fejle på: Gud ja, nu du siger det – han var da vist i noget al Qaeda-træning i Gudhjem. Betyder det noget? Er det noget, I ikke rigtigt bryder jer om her i landet, eller hvordan? Men også denne gang kørte de træt i forhøret, før jeg selv gjorde, og et eller andet sted mellem Krølle Bølle-terrorisme og mit pasnummer sagt omvendt hoppende på et ben, fik jeg lov til at komme ind i englenes by.

Den vildeste lufthavnsoplevelse skal I ikke snydes for. Det er som taget ud af en episode af Homeland. Jeg er Claire Danes, hvis nogen skulle være tvivl. Det var i Heathrow sammen med min daværende kæreste og svigerfamilie. Jeg var den allersidste i security og nåede faktisk forbi vagterne, men på vej hen mod bagagebåndet:

”Would you follow me this way please, sir”, lød det pludselig bagfra på helt høfligt britisk.

Min svigerfar nåede lige akkurat at vende sig rundt og se mig forsvinde ind i et andet rum. Så var jeg væk, bortført, uden forklaring. A matter of homeland security. Nå, men der sad jeg så i et rum og overvejede, hvor langt ude det var, at vi befandt os i EU, og at det åbenbart var okay at hive folk til side uden videre og uden at fortælle deres pårørende hvorfor, og hvad der skulle ske. Og som sædvanligt tænkte jeg mest på dem, der ventede på mig, og hvor irriterende det måtte være. Sandsynligvis fordi jeg ikke var terrorist. Terrorister tænker nok mere på, om deres bombevæske i endetarmen bliver opdaget.

Det var også lige i årene efter World Trade, tænker du så. Folk slapper mere af nu. Niks. Det her er for eksempel fra 2014:

Mange ting undrer mig ved de lufthavnsafhøringer. Jeg er helt med på truslen efter 2001, og jeg ved ret beset ikke, hvor mange terrorangreb man har undgået med den her hysteriske og racistiske (ej, dét sagde han bare ikke!) praksis. Men det er sgu underligt, at man ikke på en eller anden måde kan screene mig i stedet for gang på gang at bruge tid på forskellige varianter af det samme optrin. Et register, som bare kan slå fast, at ham her, Abdel Aziz Mahmoud, er blevet afhørt om alt fra livretter til undertøj i lufthavne verden over, lad ham bare smutte igennem. Det gør man ikke. Ikke engang siden jeg på min mors opfordring – efter en otte (!) timer lang afhøring i Israel – ændrede en gammel fejl i mit pas, hvor mit fødeland var angivet som Libanon (baaaaad very bad!) til det retmæssige Abu Dhabi (also bad, men ikke nær så meget), har det ændret sig. De otte timers afhøring var jeg delvist selv skyld i, da jeg havde ”glemt” at indberette mit kamera, som jeg havde tænkt at bruge i en minidokumentar. Ligesom jeg ligeledes var ”kommet til” at skrive ”kommunikationsbranchen” i stedet for ”journalist” i blanketten. Sådan gjorde man. Men det går bare ikke, når man samtidig har et så ufint pas.

I Heathrow slapper de lidt mere af nu, men ellers bliver jeg stadig trukket ind til forhør. Det får mig til at tænke, at man enten gerne vil gøre det så besværligt for mig, at jeg rejser mindre til det pågældende land eller gerne vil statuere et eksempel over for de andre rejsende eller dem, der sidder i venterummet sammen med mig. Eller også er det simpel race profiling – en tilgang, der er ulovlig i USA, men stadig i orden i Danmark. For eksempel bliver min far aldrig afhørt, og han rejser langt mere end jeg. Men han er også en midaldrende distingveret herre. Han ”ligner ikke en terrorist”. Jeg, derimod, kunne godt være en af de vrede, unge mænd. Så min teori: Man bruger min alder og mit udseende aktivt for at gøre andre henholdsvis trygge og utrygge. Det har intet med sikkerhed og alt med race at gøre. Så værsgo – flere år efter hændelserne og efter en del refleksion – smider jeg alligevel racismekortet. Og det er så ydmygende at skulle igennem gang på gang, at jeg helt undtagelsesvist drister mig til at lægge offerkortet oveni. Bum – så er der stik!

Brun i Brøndby

Vi var på vej ud fra Brøndby stadion efter en kamp mellem Brøndby og FCK. Det ligger nogle år tilbage, for det var dengang, Brøndby kunne fylde et stadion med folk udefra, og man kunne betegne en kamp mellem Brøndby og FCK som et spændende topopgør – sorry, Vestegn. Jeg var der faktisk for at heppe på jer, og selvom jeg kom udenbys fra med nogle venner, kom vi til at sidde på de faste Brøndby-supporter-pladser. En far til en af mine venner var sponsor og havde givet billetterne. Nå, men vi fire skulle så ud, efter at kampen var slut (jeg interesserer mig ikke for fodbold og kan derfor ikke huske, hvordan den endte), og vi var på vej hen mod parkeringspladserne, da jeg så en mindre gruppe skaldede, omtågede, unge gutter. De kom gående hurtigt og aggressivt imod os med armene en halv meter ud fra livet og lignede nogle, der havde skidt i bukserne. Jeg tænkte straks, om en af os havde sagt noget dumt fodboldagtigt på vej ud, som de var blevet sure over – det er jo virkelig ikke altid for sjov med de der supportere. Men jeg syntes det ikke. Så opdagede jeg, at en af dem holdt øjenkontakt med mig, da han råbte:

”ABE!” – hvorefter han gik hurtigere hen mod mig og blev ved med at råbe:

”Abe, hva’ fuck laver du her, din fucking abe, skrid hjem til Østerbro med dig, abe!”

Jeg vendte mig mod ham og fik helt instinktivt lyst til at forklare ham, at jeg altså ikke boede på Østerbro og faktisk var her for at heppe på Brøndby, men mine venner kunne godt regne ud, at det ikke kun var farven på fodboldtrøjen, det handlede om. De prøvede at få mig til at komme med, men han kom tættere på, og til sidst stod han så nær, at han kunne give mig et hårdt skub i brystet. Det hele var så irrationelt, uprovokeret og ud af det blå, at også jeg nu vidste, hvad det handlede om. Og jeg havde ikke lyst til at vende mig om. Det gik op for mig, at jeg stod ansigt til ansigt med en vaskeægte racist, som havde ét eneste problem med mig: min hud og mit hår. Det var uforståeligt, gennemført klamt og meget værre end alle de gange i diskotekskøer og lufthavne. Måske fordi securityfolk og udsmidere i det mindste lader, som om det ikke har noget med racisme at gøre. Så er det også lettere for mig at krybe udenom. Men her stod jeg over for en mand, som ikke lagde skjul på det. Han var stolt af det! Og jeg var for stolt til at vende mig og gå. Jeg blev stående og kiggede ham i øjnene. Adrenalinen bankede i min krop, mit adamsæble dunkede mod halsen, mine øjne sved. Jeg kan ikke huske, hvor lang tid der gik. Sikkert tre sekunder. Men på et tidspunkt fik nogen overbevist mig om, at vi bare skulle vende om og gå. At ingen fik tæsk, fatter jeg stadig ikke.

På vejen hjem kunne jeg næsten ikke holde tårerne tilbage, men det lykkedes. Og mine venner, de gode, gode drenge, vidste tydeligvis ikke helt, hvordan de skulle tackle det, så på vanlig dansk manér begyndte de at joke med det og kaldte mig for abe.

”Ha ha, hva’ så abe?”

De prøvede selvfølgelig at tage brodden af episoden og tænkte – ikke uberettiget – at det nok også var sådan, jeg helst ville have det. Ikke gøre et stort nummer ud af det. Men lige da, lige efter mødet med den klammeste racist, ville jeg sgu egentlig gerne have haft, at en af dem sagde højt, at det ikke var okay. De antog sikkert, at jeg vidste, hvor de stod. De tænkte nok, at jeg helst ville have det joket væk som så mange gange før. Men jeg havde ikke overskuddet og tænkte ikke på, hvordan de så på det hele.

Brev fra plejehjemmet

Det var en overvældende milepæl at komme ind i voksenfjernsynet. Missionen var nået til next level. Jeg havde på dét tidspunkt i sommeren 2006 været journalistpraktikant på både Radioavisen, TV Avisen og meget andet samt lavet ungdomsprogrammet Smæk for skillingen. Og nu skulle voksne danskere se på mig. DR havde denne sommer besluttet sig for at adskille vejret som en selvstændig udsendelse. Og med titlen Sommervejret flyttede vi dagligt rundt fra by til by i sommerlandet og fortalte om danskernes ferievaner efterfulgt af en femdøgnsprognose. Et koncept, der siden blev fast og stadig ligger øverst på seertals-hitlisten om sommeren. Lise Rønne, Jesper Theilgaard, Søren Jacobsen, Divya Das og jeg turnerede landet tyndt og væltede os i campister, nudister, rødspættefileter, grillkul og badevandstemperaturer. Hver dag et nyt sted. Det var lærerigt, skideskægt, og så fik man oplevet en lille bouillonterning af det bedste af Danmark på et par uger. Så koncentreret en danmarksoplevelse har jeg ikke siden haft.

En dag kom der et brev til redaktionen. Jeg kan ikke citere det ordret, men budskabet kan jeg udenad:

"Vil I ikke godt fjerne de to udlændinge fra skærmen?

De ligner jo flygtninge i det forfærdelige tøj!"

Klagen var underskrevet af et helt plejehjem. I kid you not. På vegne af samtlige beboere, hvad de da også gjorde en del ud af at understrege. Inden vi går videre, vil jeg lige indskyde, at jeg den sommer for det meste var iklædt Fred Perry i diverse pastelfarver. Ikke SÅ flygtningeagtigt igen, tænker jeg. Divya var chokeret! Hun ville have en af vores chefer til at skrive et brev tilbage og forsvare valget af os som værter. Det forstår jeg godt. Jeg var også selv overrasket, men egentlig også bare trist over situationen. Jeg gik hurtigt ind i afsendernes verden. Jeg forestillede mig, hvordan de havde siddet alle sammen i kaffestuen og nydt en gang godt, dansk sommerfjernsyn med genudsendelsen af Huset på Christianshavn og derefter havde fået et chok. Talt om vejret, talt om værterne. Talt om MIG. Jeg forestillede mig, hvordan de måske først var blevet overraskede og fornærmede over at se mig. Hvordan de sidenhen havde opbygget en kollektiv afsky for mig og Divya. Bekræftet hinanden i, at det da også var for galt. Jeg tænkte på, om de mon virkelig alle sammen var rørende enige, eller om en mindre gruppe havde været primus motor – som i en skoleklasse, der mobber. Om den gruppe så havde overtalt de andre til at være med i klagen. Mon de virkelig var gået reelt ned i indholdet af mit værtskab, min udtale, mit tøj. Eller var de bare principielt imod brune mennesker i dansk fjernsyn.

Vores chef sendte dem ikke noget brev. Hendes ræsonnement var, så vidt jeg husker, at den kamp ikke kunne vindes med et brev fra en chef. Det ville bare forstærke deres vrede, og det eneste, vi kunne gøre, var at omfavne dem i kærlighed og være endnu dygtigere værter. Den dag i dag ved jeg ikke, hvem jeg holder med – hende eller Divya. Jeg kan ikke finde ud af, om det er en tragikomisk generationsting, som er et skuldertræk værd, eller rendyrket racisme, som er en hævet knytnæve værd. Seriøst. Bortset fra diskotekskøen, lufthavnen og foldboldkampen er jeg stort set i tvivl hver gang. Som på valgaftenen i 1998, da jeg opdagede, at der ikke var nogen som mig inde i fjernsynet og tænkte hvis bare. Nu var jeg kraftedeme inde i voksenfjernsynet! Og alligevel tænkte jeg i en eller anden grad stadig hvis bare. Jeg var klar til at gå en lille smule ind på præmissen og overveje, om vi kunne gøre noget anderledes. Var vores tøj måske lidt for flygtningeagtigt?

Det er nærliggende at mene, at det er mangel på rygrad. Og tro mig, det har jeg også været tæt på at konkludere selv. Der er ingen tvivl om, at min pragmatisme og behagesyge af og til tog det bedste og stolteste af mig undervejs i kapløbet. Men helt så enkelt er det ikke. Ikke længere, i hvert fald. Jeg er sikker på, at min mangel på vrede også er blevet min fordel, og det handler ikke om, at der ikke er kampe at tage. Langtfra. Det er der stadig, for vi er som bekendt ikke blevet meget klogere i det her lille land i de sidste 20-30 år. Men det handler om, hvordan kampene skal kæmpes, og hvem der skal gøre det. Hvis nogen siger noget direkte racistisk eller bemærker min etnicitet frem for min faglighed, så bliver jeg ked af det. Men fordi jeg ikke bliver så rasende, at det opsluger mig, er det lettere for mig at ironisere over det. Eller også er det omvendt … : Fordi jeg ironiserer over det, lykkes det mig at holde det på afstand, så det ikke tager magten over mig og æder mig op indefra? Either way. For det meste hjælper det at joke.

#IdioterMedInternet

For er der én ting, jeg har lært, efter at jeg begyndte at stikke debatsnuden frem, så er det det her: Hvis man er et brunt menneske, der argumenterer i et overvejende hvidt land om emner som integration, religion og diskrimination, er der én regel, man skal se at få lært hurtigst muligt. Racismekortet – det bruger vi ikke her! Man skal ikke have været på Facebook i lang tid for at opdage, at det bliver opfattet lige så groft, hvis ikke grovere, at kalde nogen for racist som for perker eller neger. Der er en dybt indgroet tendens hos mange danskere til at udfordre sådan en påstand: Ah, er det nu ikke en overdrivelse? Er det så slemt, og kan det nu være rigtigt? Spiller han ikke bare racismekortet? Skal vi nu gå her og være bange for, hvad man må sige? Og så ruller hele ytringsfrihedsreligionen derudad. Enhver snak om bare antydningen af racisme kan blokere for et reelt indhold, og derfor skal man være ekstremt varsom med at trække det kort – som i øvrigt har en lige så upopulær fætter: offerkortet. Ingen kan lide, når folk har ondt af sig selv, så det skal man også prøve at undgå.

Når jeg møder racismen på de sociale medier – og det gør jeg tit, direkte eller indirekte – så forsøger jeg for det meste blot at lægge det ud til andres bedømmelse uden selv at tillægge det følelser. Jeg vil have, at du skal blive forarget på mine vegne, frem for bare at godtage min forargelse. Du skal komme til konklusionen selv frem for kun at erklære dig enig i min. Det er også det udmærkede journalistiske princip om show it – don’t tell it, så det kan bestemt have sin rent argumenttekniske berettigelse. Men for det meste gør jeg det, fordi jeg ikke vil anklages for at trække racisme- og offerkortet. Fordi det er ekstremt grænseoverskridende at blotte en sårbarhed og blive mødt med en reaktion om, at det nok ikke er så slemt. Gad vide, om der egentlig findes noget værre? At sige, at man er såret og forurettet, og få at vide, at ens følelse er forkert ...? Det kan godt gøre mig lidt trist til mode, at jeg ikke må råbe ud over hustagene, at jeg føler mig trådt på, svinet til og dybt uretfærdigt behandlet. Det risikerer at blive læst ind i en, i nogles øjne, tiltagende krænkelseskultur og en politisk korrekthed, som har taget overhånd, og det er noget lort. Vi skal selvfølgelig kunne tale om diskrimination på grund af race, for hvis vi ikke må kalde overgreb for overgreb og racister for racister, gør vi så ikke deres manøvrerum større og konsekvensen af deres handlinger mindre? Som for eksempel hende charmetrolden på facebookopdateringen på siden overfor.

Jeg er ikke sikker på, hvad svaret er. Ja, hvis jeg skal være helt ærlig, er jeg i tvivl om, hvad jeg selv foretrækker. Gør jeg en dyd af nødvendigheden ved at vælge sarkasme og armslængde, selvom jeg i virkeligheden bliver såret, men ikke tør vise det? Eller er jeg simpelthen bare monsterdansk på det her område? Når sandheden skal frem (og det skal den, men sig det ikke til min mor), så er der en stor del af mig, der synes, at der er alt for meget tudefjæs over palæstinensere. Hvis jeg skulle pege på én ting, som irriterer mig ved ”mit eget folk”, så er det, at vi har en MEGET veludviklet sans for drama. Det er altid lige lidt mere synd for os end for alle andre ofre. Altid græde lidt højere på tv. Altid strække armene lidt mere opgivende mod himlen. Fortæller du om en forfærdelig situation i verden, får du tilbage: Jamen, hvad så med palæstinenserne!? Ved du godt, hvad de går igennem? Offerkortet. Måske bryder jeg mig bare ikke selv om det. Og hvorfor så eksperimentere med fætter-racismekort og risikere at blive afvist og udfordret? Hvorfor ikke bare køre den hjem med spas og dansker-style? Måske er det det, jeg gør ...? Jeg er nok den dårligste til at bedømme det selv. (Og ro på, jeg ved godt, at palæstinensere igen og igen bliver ignoreret og behandlet elendigt. Og besættelsesmagt. Og tostatsløsning – yes yes). Under alle omstændigheder: En dag tog jeg en beslutning om, at det ikke længere var nok at joke med internethaderne. Det er simpelthen ikke tilstrækkeligt at gå ud fra, at alle er uenige med Kent her. For han findes jo.

Jeg vil gerne vise overskud over for typer som Kent, der pludseligt lander i min indbakke, og jeg vil gerne undgå at tage deres ord til mig. Derfor svarer jeg stort set altid på enten en forstående eller frisk måde. Og nogle udstiller jeg. Det plejer at virke. Jeg har aldrig oplevet, at folk stod ved deres hadefulde beskeder. På DR2 kunne man på et tidspunkt se et program, hvor Michael Jeppesen konfronterede en far og hans søn med deres racistiske og sexistiske udfald online mod en politiker. Da Jeppesen talte med dem, kunne de ikke forsvare deres ytringer. Tværtimod fortrød de, og i programmet gav de en stor undskyldning. Den havde de måske ikke givet, hvis Jeppesen ikke gav dem muligheden. Det er ligesom spyttemanden fra Rødbyhavn. Kan du huske ham? Manden, der stod og spyttede ned mod de flygtninge, der kom gående på motorvejen i sensommeren 2015, men blev fanget på kamera. Da en avis efterfølgende ringede ham op, benægtede han alt. Han havde bestemt ikke spyttet på nogen! Både øjenvidner, journalist og billeder kunne ellers bekræfte den groteske episode. Men manden var vel blevet flov – præcis som haderne på nettet, når de konfronteres med hovedløsheden.

Under hashtagget #IdioterMedInternet begyndte jeg selv at sætte fokus på forskellige typer, jeg med afsky mødte på min internetvej. For eksempel delte jeg og mange andre i 2015 et opslag fra en fyr, der fortalte, hvordan han angiveligt havde samlet en flygtningefamilie op i sin bil for at hjælpe dem til København, men i stedet mod deres vilje kørte dem til politistationen. Han rundede teksten af med et stolt hahaha. Han regnede nok ikke med, at hele Danmark ville læse det. Men det gjorde vi. Og efterfølgende beklagede han sin opdatering over for mig. Mange ved ikke, hvad de skal stille op, når de støder på byger af klamme, nedsættende eller truende udsagn. Mange gider ikke tage konfrontationen. De orker det ikke. De tror ikke, det nytter. De tror, at alle jo kan se, at det er helt ude i skoven. Som når vi ikke orker at kommentere på Ekstra Bladets Nationen! Den holdning har jeg også selv haft. Men jeg har konstateret, at det hverken har hjulpet at ignorere idioterne eller joke med dem. Konfrontation virker. Dialog virker. At sige fra virker.

Jeg ville lyve, hvis jeg sagde, at jeg ikke tænkte en del på ham Kent i dagene efter, jeg fik hans besked ud af det blå. Og fordi han skyndte sig at blokere mig med det samme, kunne jeg ikke svare ham. Så han fik lov til at fylde hos mig. Jeg overanalyserede hans seks ord. Hvad havde jeg gjort ham? Hvad mente han med krig?

Igen, jeg kan godt forstå, hvis man ikke tror, det hjælper at tage kampen. Men det gør det. Sig fra over for #IdioterMedInternet.

DET FØRSTE SKRIDT IGEN

Min families vej ind i det danske samfund handlede mest af alt om at få en hverdag til at fungere. Børn skulle i skole, jobs skulle skaffes, familie og venner plejes, pengene passe. Alt det usærlige, jeg har været inde på. Den her hverdag har hele vejen igennem været betrådt af mennesker med vilje og tålmodighed. Når vi var ved at falde, rakte vi hånden ud mod en ven, en nabo eller en skolelærer. Ikke mod et politisk budskab. Jeg tror ikke, vi ville ane – helt konkret – hvad vi skulle have brugt en politikers holdning, størrelsen af ydelserne eller tonen i debatten til. Det havde ikke noget med os at gøre. Ikke fordi vi var usårlige, langtfra, begge mine forældre har på et tidspunkt modtaget ydelser. Undervejs har vi alle sammen prøvet at føle os klemt i udlændingedebatten. Men politikerne – de talte jo ikke til os. De taler stadig ikke til os, men til forestillingen om en kernevælger.

Hvorfor er det nu vigtigt? Af den simple grund, at man skulle tro, det var sådan. Hvis du foretager en fokusgruppeundersøgelse og beder folk om helt top of mind at fortælle, hvad der falder dem ind, når man siger ”udlændinge i Danmark” – kan jeg love dig for, at de vil sige ting som ydelser, tonen, politikere, krav, parallelsamfund og ytringsfrihed. Man har vel generelt det indtryk, at politikernes debat har til formål at gøre en praktisk forskel. Til det bedre. At familierne sidder klar ved radioerne til at parere politikernes nye ordrer. Men det er abstraktioner. Vores vej ind i det danske samfund har været meget lidt politisk og helt ekstremt konkret. Den har handlet om ting, der skulle læres, og situationer, der skulle håndteres: Hvad kunne egentlig være smart at gøre, hvis jeg gerne vil tale med min nabo? Hvordan kommer jeg til at forstå det her ord i supermarkedet? Jeg har en uddannelse, så det kunne være fedt at lave noget andet end at gå med aviser? Hvad skal der til for at tjene nogle ordentlige penge? Skridt på skridt, håndtering af situationer, møder med mennesker. Mest af alt vilje og overskud. Af og til kærlige skub. Og tilfældigheder.

Kort tid efter at vi var flyttet til Ølstykke, blev min mor veninde med Wahids mor, som boede i Slangerup. Derfor begyndte vores familier at ses på kryds og tværs, og jeg hængte ud med Wahid, som var jævnaldrende med mig. Det var fedt, kan jeg huske. Her var en anden familie med muslimsk baggrund, som man kunne være sammen med og holde sin underlige araberdanske juleaften. Det var første gang, jeg oplevede at være i et fællesskab, hvor det gav mening at søge mod ”sine egne”, whatever that is. Måske var det første gang, jeg var rigtig klar til det og ikke havde behov for at lægge afstand.

Men i løbet af gymnasiet begyndte det at gå skævt for Wahid. Han blev ligeglad med skolen, eksperimenterede formentlig med lidt mere end dåsebajere og endte med at droppe ud af 2. g. Undervejs i forløbet forsøgte min mor at hjælpe familien, som viste sig at have større problemer, end vi vidste. Sociale problemer, en stedfar med knytnæven siddende løst – den slags. Men efter et stykke tid blev det klart, at vi ikke kunne hjælpe dem, og kontakten stoppede. Nogle år senere hørte jeg, at Wahids lillebror havde begået væbnet røveri. Sådan noget, man læser om i Ekstra Bladet: Indvandrer begår æresdrab ... osv. Senere igen hørte jeg, at han havde slået sin kæreste ihjel og var kommet i fængsel.

Wahids familie boede få kilometer fra os. Vi holdt jul med dem. Børnene var født her, der var hverken krigstraumer eller fanatisme i familien. De var i det hele taget ikke voldsomt anderledes end os. Men det gik i en forkert retning, og den ene socialklasselort lagde sig på den anden. De første lorte var sandsynligvis allerede lagt, da vi mødtes første gang, men enten skjulte de dem, eller også ville vi ikke se dem. Måske var min mor en ”for sent ankommet Inger Margrethe”. I hvert fald endte de sådan dér. Og vi endte sådan hér. Det, tror jeg ikke, er en naturlov. Og så står de karikerede yderpoler igen og råber mod hinanden. Ballademagere og mønsterbrydere.

I var også så integrationsparate. I havde den rigtige indstilling, så det var lettere for jer. Det er muligt, du tænker sådan, og det er muligt, du har ret. Ja, min familie var parate. Men vi var ikke verdensmestre. Vi famlede rundt – men ja, vi ville gerne. Sagen er bare, at ingen kan knokle alene. No man is an island. Måske havde Wahids mor fået mere end ét nej til kaffeinvitationer. Mødt mere end én tosse på sit job, som ville flå hende i småstykker, hvis hun ikke rejste hjem, hvor hun kom fra. Måske var det en lukket dør for meget, der gjorde udslaget.

I november 2015 var der et indslag i TV 2 Nyhederne om en gruppe syriske flygtninge, der boede i en landsby på Sjælland. Da de ankom, skrev lokalavisen om, hvordan det strømmede ind med frivillige, der ville byde dem velkommen. Alle ville hjælpe dem til rette. Men nu et halvt år senere boede de isoleret og kom ikke rigtigt ud. Flygtningene selv beklagede sig over, at de ikke havde nogen venner, og de var i øvrigt også trætte af regnvejret og af at vente på bussen, som aldrig kom, mens andre i byen havde to biler. Reporteren interviewede de lokale folk i byen, blandt andre kordegnen, som gik og kiggede over på flygtningenes hus på den anden side af gaden, mens han passede sit arbejde. Til spørgsmålet om, hvorfor han ikke gik over og bankede på, svarede han:

”De kan da lige så godt komme herover. De kan jo se, at jeg går her. Det er dem, der er flyttet hertil.”

Ikke hadsk. Helt nøgternt – det måtte være den naturlige rækkefølge, lod han til at mene.

Lad os prøve at lege med en sjov tanke: Hverken landsbyboerne eller de syriske flygtninge er idioter. Ingen af dem fortjener udbrud på Facebook fra #IdioterMedInternet, der kalder dem henholdsvis utaknemmelige muslimsvin og hjerteløse racistspadder. Ingen af dem fortjener at blive talt ned til eller hen over hovedet på fra nogen politisk fløj. Lad os lege med den tanke, at problemet ikke er religion og menneskesyn, men mængden af gået tid kombineret med fraværet af kaffe.

Husk på, at de lokale folk gerne ville hjælpe i starten, og at de syriske flygtninge var glade for det i begyndelsen. Men så kom den besværlige hverdag og stillede sig på tværs af den gode venligbo-stemning.

Det gjorde den også i det supermarked, hvortil min mor i dag på frivillig basis hjælper flygtninge i praktik i samarbejde med kommunen. En dag hørte hun om, at to flygtninge gik ud for at ryge i frokostpausen i stedet for at spise i kantinen med de andre kolleger. Det havde folk undret sig og rynket lidt på næsen over. Hun tog fat i de to mænd og forklarede dem, hvad frokostpausen betyder for danskerne. At det er der, man får snakket om arbejdet, om, hvad man har set i fjernsynet og den slags. Det havde de ikke fanget, de tænkte bare, at de havde fri i en halv time. Og ingen andre havde forklaret det – måske fordi de ikke syntes, det burde være nødvendigt, eller måske i et misforstået hensyn.

Men det ER nødvendigt, og misforståede hensyn duer ikke. Vi er tilbage ved intentionerne. Hvis du mener det godt, så spørg, stil krav og forvent noget.

Hverdagen er både den største mulighed og den største trussel for integration. Vi mennesker er nok bare indrettet sådan, at hvis det ikke lykkes i første hug, så er det lettere at lade være. Stolthed og usikkerhed har ingen religion og race. Da vi flyttede til Middelfart, syntes min far ikke, det var værd at forsøge at banke på døren hos naboen. 30 år senere synes en sjællandsk kordegn ikke, det er værd at forsøge at banke på døren hos genboen. Dengang valgte min mor at tage det første skridt en gang til, og i dag hjælper hun andre med at gøre det samme. Den gode nyhed er, at kordegnen – da han fik at vide af reporteren, at flygtningene faktisk savnede selskab – alligevel ville overveje at gå over at banke på. Jeg håber, han har gjort det.

Privatfoto

Efter frokostmisforståelsen i supermarkedet besluttede min mor at holde et frokostkursus for lokale flygtninge, hvor de lavede dansk frokost sammen, og hun underviste dem i dansk frokostkultur og alt fra mellemlægspapir til pålægstyper.

Det betyder ingenting, hvem der starter. Det betyder alt for vores land, hvordan det her slutter. Hvis du allerede har taget det første skridt uden held – så tag det igen. Der er falafel og brunsviger på den anden side.

Af hensyn til
medvirkende i bogen
er nogle navne ændret,
men historierne er
fastholdt.

HVOR TALER DU FLOT DANSK!

Af Abdel Aziz Mahmoud

© Abdel Aziz Mahmoud og Politikens Forlag

JP/Politikens Hus A/S 2016

1. e-bogsudgave 2016

ISBN 978-87-400-3189-8

Grafisk tilrettelægning: Maria Bramsen/MOM

Omslagsdesign: Maria Bramsen/MOM

Omslagsfoto: Jakob Mark

Redaktør: Andreas Gylling Æbelø

Forlagsredaktion: Mette Weyde

Fotos: Se billedteksterne.

For enkelte illustrationer har det ikke været muligt at finde frem til den retmæssige indehaver af ophavsretten. Såfremt vi på denne måde har krænket ophavsretten, er det sket utilsigtet. Retmæssige krav i denne forbindelse vil selvfølgelig blive honoreret, som havde vi indhentet tilladelse i forvejen.

Denne e-bog er ophavsretligt materiale og er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personligt brug må kun foregå efter aftale med forlag og forfatter.

POLITIKENS FORLAG

Rådhuspladsen 37

1785 København V

Tlf: 33 47 07 07

www.politikensforlag.dk